Věra Fojtová

Zbav nás od zlého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová, 2020

Foto na obálce © depositphotos, prudek

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9265-3 (epub)

ISBN 978-80-243-9266-0 (mobi)

Pokud by postavy této knihy připomínaly osoby skutečné, jde o podobnost náhodnou.

Zlo zapustí kořeny ve chvíli,

kdy si člověk začne myslet,

že je lepší než jiní.

A. G. Bojaxhiuová

Sedlanov, stejně jako každá jiná vesnice a místo, měl svoji historii. Lidé, kteří se kdysi v dávných dobách na pravém břehu řeky usadili, tu obdělávali pole, chovali dobytek a stavěli domy nejen pro sebe, ale i pro své děti a následná pokolení.

Během několika staletí se střed obce posouval, jak byla postupně ničena válkami a nájezdy a znovu obnovována.

Jediné, co zůstávalo neměnné po mnoho let, byla řeka, povolení k výsadbě vinic a cenná výsada: Výčep vína.

Bylo vskutku šlechetné od pana Jana L., že se smělo víno prodávat od Jiřího do Michala. Za toto privilegium platila obec vrchnosti 100 tolarů ročně.

Ale nic se tak nezapíše do kraje a do lidí jako válka.

Všechno bývá zapomenuto, války v paměti lidí trvají. Jedna střídá druhou a nebývá moc času na zapomínání.

Válka ale neskočí ve chvíli, kdy se lidi přestanou zabíjet. Krev smrdí dlouho, než vyhnije.

Věra Fojtová

Odpusť nám jejich viny

Výzva i dar

Historie se skládá nejenom z událostí významných, které ovlivňují chod národů a milionů jejich obyvatel, ale i ze střípků jednotlivých a těch nejobyčejnějších lidských osudů.

Přesto jsou často vzpomínáni a uctíváni právě ti, kteří v ní hrají roli hybatelů v dobrém i špatném slova smyslu, neboť teprve čas prověří, jaká byla ve skutečnosti jejich role.

Mezitím jim stavíme sochy a pomníky, abychom je časem bourali a znevažovali, vynášíme je na piedestal, abychom je mohli v příhodném čase srazit dolů.

Vážíme si těch, kteří ve jménu jakýchsi vyšších cílů, které jsou často nepodstatné a nečitelné pro většinu, ale důležité pro malou hrstku vyvolených, a ti potom zavlečou státy a krajiny do válek, v nichž umírají většinou bezejmenní.

V těchto souvislostech se nabízí otázka, zda nejsou právě ti vyvolení samozvaní?

V kontextu s tím se zdá být potom odvěká lidská otázka po smyslu života celkem zbytečná.

Můžeme souhlasit s myšlenkou, že život je dar a výzva.

Pro každého jednotlivě.

Ale nenajdeme odpověď, jak naložit s tím, když už výzvu přijmeme a ona se nám bez našeho přičinění promění v marnost.

A lidé, kteří byli válkou násilně vytrženi ze života, ze svých zvyklostí každodenního usilování, asi tak jako rozjetý vlak, který se náhle a nepředvídaně ocitne mimo koleje, těžko potom hledají návaznost, aby pokračovali tam, kde byla jejich cesta přerušena.

Neboť i oni už jsou tak trochu jiní. O nové zkušenosti, o útrapy, o strach, často i o bolest ze zbytečné a předčasné smrti svých blízkých.

A všechno už bývá jinak.

Neboť jak praví spisovatel Mika Waltari ústy Egypťana Sinuheta: „Moc nemají ti, kteří bojují, nýbrž ti, kteří posílají vojáky, aby za ně bojovali.“

1. ČÁST

I.

To první víno, které Karel Bartoš vyrobil, se příliš nepovedlo. A to i přesto, že uznal, že toho o víně ví pramálo, přestože sbíral po dědině zkušenosti od těch, kteří už nějaké měli, a všemožně se snažil, aby dodržel jimi zavedené postupy.

Přesto nemělo tu správnou jiskru, jakou očekával, navíc křivilo obličej, svíralo ústa a stahovalo hrdlo.

Dalo se pít jen v nouzi a s velkým sebezapřením. A možná jenom proto, že bylo jeho.

Je kyselé jak ščúr, brblala nespokojeně Bartošova matka, tím ho přirovnala k nepoživatelnému šťovíku, a aby dodala svým slovům náležitou váhu, potají si šla do komory cvaknout slivovičky, toho jediného, co si s sebou z rodného kraje přinesla. Když už musela odejít sem. Právě sem.

Láhev měla důmyslně zasunutou za sádelňákem, stačilo jenom nahmátnout rukou. Našla by ji i poslepu. Trápila ji jenom nejistota, která pramenila z vědomí, že láhev měla dno, k němuž se každým hltem nezadržitelně blížila. Šetřila si sice, jak to jen šlo, ale celkem marně. „Meducíny“ ubývalo a ona s jistotou věděla jenom to, že ji synovými kyselými „patoky“ nenahradí.

Co jenom pamatovala, byla voňavá trnkovice vždycky lékem na všechny neduhy těla i duše, které mohly člověka potkat. Zaháněla nejenom nepříjemný tlak v žaludku či bolení břicha, ale potřením na kůži mírnila i bolest svalů a otoky nohou. Takto se léčil nejen její otec, ale i děda. Celé generace předků.

I duši dokázala pohladit, když bolela a hledala útěchu, naopak když se radovala, dokázala ji povzbudit k ještě větší radosti.

Jenom bylo třeba nepodlehnout svodům a udržet množství vypité v patřičných mezích. Což mnohdy bývalo nejtěžší.

Z kořalky se blbne, ale kdo pije slivovicu s mírou, ušetří za doktora, říkával její otec. A sám toho byl důkazem.

Doktora celý život nepotřeboval a na nic si nestěžoval.

Jednoho dne si šel sednout zvečera pod planou třešni, která se majestátně rozkládala uprostřed louky, a domů už se po svých nevrátil. Když pro něj konečně přišli, seděl opřený o kmen s pokojným úsměvem na tváři, jako by spal.

Bylo mu pětaosmdesát a měl krásnou smrt, říkalo se v jeho okolí s tichou závistí.

Bartošová zůstala stát v temné komoře, s blaženým výrazem si dvakrát lízla a s očima slastně přivřenýma poválela na jazyku, než polkla. Měla sto chutí přiložit hrdlo láhve k ústům znovu a ještě jednou okusit tu neopakovatelnou chuť a vůni. Domova a dávných vzpomínek. Ale po krátkém zaváhání láhev rozhodně zazátkovala a vrátila ji na bezpečné místo za sádelňák.

Ztěžka si povzdechla. Velice ji trápila jedna pro ni důležitá otázka. A co bude dělat potom, až se dobere až ke dnu a v láhvi nezbude ani jediná kapička?

Tady se rodilo jenom víno a pro trnky už místa nebylo.

Karel Bartoš zůstal sedět u stolu a pomalu usrkával víno. Stahovalo ústa, bylo příliš kyselé, musel dát matce za pravdu. Ani on nebyl s jeho chutí spokojený, proto její slabost chápal, neboť dobře věděl, za čím šla jeho matka do komory.

Vrátila se za chvíli a ještě mezi dveřmi do kuchyně si pokradmu utřela rty.

Vypadá jako provinilá mlsná kočka, která si potají lízla zakázané smetany, napadlo ho.

Usmál se. Neříkal nic. Ponechat jí její malé tajemství bylo to málo, co pro ni mohl udělat. On to byl, kdo ji vyvedl ze světa, v němž žila téměř sedmdesát let, a přivedl ji sem.

Doslova ji vytrhl od lesů, kopců a luk a usadil ji v prašné rovině pod horkým sluncem do dusných nocí plných komárů. Ale nebyla jiná možnost. Bratrova žena nebyla pro matku ta správná osoba pro společný život pod jednou střechou. A spravedlivé bylo připustit, že ani matka pro ni.

Od chvíle, kdy se do jejich domu přistěhovala, byly hádky na denním pořádku. Ani jedna z nich nebyla ochotná ustoupit té druhé. Matka tvrdohlavě odmítala předat žezlo hospodyně své nástupkyni, a její snacha se cítila být novou paní.

Každá z nich chtěla dělat věci po svém, jak byla zvyklá právě ona, a v konečném výsledku vypadalo jejich soužití jako bojiště dvou znepřátelených armád, které se každou chvíli provokují, ukazují svoji možnou převahu a cení zuby.

Zkrátka peklo na zemi.

Za takových okolností musela jedna z nich pryč. Situace se zdála neřešitelná, proto vzal matku s sebou. Bratr byl starší, byl to on, kdo zůstal v chalupě a vždycky se staral, a měl proto právo přivést si do domu svoji ženu.

Přesto Karel Bartoš cítil jakousi hořkou vinu za to, že matku odvedl z domu a z kraje, kde byla zvyklá žít. A možná také proto, že on sám pociťoval bolestný stah, kdykoli si jenom vzpomněl na jejich dřevěnou chalupu pod lesem ve stráni. Na starou hrušku, jejíž rozložitá a místy už proschlá koruna se nad ní majestátně a ochranitelsky rozprostírala.

Na úzkou pěšinu, která se vinula od prahu domu přes louku až dolů k lesu a potom dál do údolí.

Matka Bartošová pomalu přešourala kuchyni, sedla si naproti synovi ke stolu, nad nímž ze stahovacího plechového lustru svítila slabá žárovka, a upřela své šedé a v té chvíli nesmlouvavé oči na syna.

Pod jejím pohledem se trochu nahrbil a připadal si zase jako malý kluk, který provedl lotrovinu a čeká na výčitky a případný trest. Tušil, co přijde. Bylo to pořád dokola.

Matka si rozpraskaným jazykem olízla suché rty.

„Měl by sis konečně najít nějakou šikovnou robu, Karle. Roky už na to máš. Zmáhá mě to všecko, to bys měl vidět. Já už tady na to nestačím. Je toho na mě moc. Ke kuchyni záhumenek, chlév, dvůr… jedno prase, pár slepic husí a kačen… není to naštěstí žádný statek, ale už by to chtělo mladší ženskou, než jsem já.“

Dobrá rada, matko, souhlasil v duchu a vzápětí i oponoval.

Když ses mohla povinností zbavit, tak jsi neviděla, neslyšela. Teď bys najednou chtěla mladou robu. V chalupě jsi jednu měla, a stejně ti nebyla dost dobrá.

To se lehko řekne, mladou robu, mladou robu… ale kde vzít a nekrást, mihlo se mu vzápětí hlavou. Ale nechtělo se mu vyvolávat zbytečné hádky a poslouchat vyčítavé řeči, tak jenom slabě mlčky přikývl na znamení, že ví a souhlasí.

Ale tím vstřícným gestem matku neuklidnil.

„Hlavně že víš, co je třeba. To říkáš pořád dokola, a kde nic, tu nic,“ zahučela nespokojeně Bartošová a hranou dlaně smetla se stolu chlebové drobky.

Cítil, jak se v něm zvedá vlna podráždění. Když se matka k něčemu rozhodla, nepomohlo ani mlčení, ani souhlas či odmítání. A neměl chuť přetřásat pořád dokola něco, co nedokázal jen tak mávnutím ruky změnit.

Nedokázal, nebo nechtěl?

„Já nevím, co pořád máte,“ odsekl příkřeji, než by chtěl.

Ale vzápětí se vzpamatoval a dodal mírněji: „Já přece nic neříkám. Poslouchám vás, co říkáte. Copak to nestačí?“

„Slyšíš, ale nedbáš,“ odbyla syna Bartošová nespokojeně, rázně s rachotem odsunula židli a vstala. „Takové zbytečné řeči. Stejně se s tebou ničeho nedoberu.“

„A čeho se chcete… dobrat?“

„Sedáváš tu jak starý jezevec, to se potom nediv, že nikde nic. Sem za tebou žádná nepřijde. Ále co,“ mávla rukou, „jdu spat, ráno musím brzo vstávat, abych stihla všechno, jak má být.“

Přešourala kuchyni a ve dveřích se ještě otočila.

„Zpátky už nic nevrátíš, Karle. Kdyby ses třeba potrhal. To bys měl vědět. Co je pryč, je pryč.“

Ani nepočkala na jeho reakci a zmizela do tmy chodby.

Karel Bartoš v chladnoucí kuchyni osaměl, v kamnech už před hodnou chvílí vyhaslo. Teď na začátku zimy museli šetřit každým kouskem uhlí, aby vydrželi do jara. V tomto rovinatém kraji moc dřeva na topení nebylo. V nouzi nejvyšší nemohl zajít do lesa, vybrat soušky a natahat je domů. A příděly uhlí, kterým se tady topilo převážně, byly velice nízké.

Také záleželo na tom, jaká bude zima. Jestli přijde dlouhá a tuhá, či krátká a teplá. A to v té chvíli nikdo s určitostí nevěděl.

Byly sice takové řeči, že se od časného podzimu v polích prohání hodně vran, že má cibule hodně slupek, že se myši na podzim houfně stěhovaly do domů… a to všechno prý tuhou zimu předpovídá.

Jenom samé dohady. Ale kdo ve skutečnosti věděl, jak to všechno bude?

Dopil skleničku, ale na další už neměl chuť. V dlouhém chladnoucím listopadovém večeru pociťoval svoji samotu dvakrát silněji než kdykoli jindy.

Venku byla tma už od pěti hodin, ke všemu se zvedl vítr a naléhavě se opíral do chatrných okenic, jako by se vší silou snažil vedrat dovnitř a vyfoukat z koutů každý zbyteček tepla.

Neměl dost trpělivosti poslouchat matčiny řeči a byl rád, že odešla. Neměl ale ani dost odvahy dát průchod svým myšlenkám, které na něj začínaly dotírat právě ve chvílích, kdy zůstával sám. Jako by někde v koutku zákeřně čekaly na ten správný čas, až vedle něj nebude nikoho, kdo by je pomohl rozehnat a odehnat.

I přesto, že Karel Bartoš už neměl chuť pít, znovu si nalil.

Dobře sice věděl, že druhý den bude mít hlavu jako koš, dutou a prázdnou, ale teď doufal, že mu pár skleniček vína navíc pomůže rychleji usnout.

Dny přežíval v jakémsi milosrdném útlumu, ale noci bývaly k nepřečkání.

Civěl do tmy, do stropu, převaloval se v peřinách, ale nebylo polohy, v níž by našel klid. A všechny otázky, které se mu honily hlavou, zůstávaly bez odpovědí.

Poslední dobou však jedna nad všemi převažovala.

Neudělal jsem chybu, když jsem odešel sem do pohraničí?

A na ni se nabalovaly další a další. Stejně neodbytně vtíravé a zatím stejně nezodpovězené.

Jedna odpověď se sice nabízela, ale pořád ji vnitřně odmítal. Hořké přiznání, že jenom neodešel, ale zbaběle utekl. Od všeho, od všech, od sebe. To si přál nejvíc.

Připouštěl si to nerad, ale snažil se být poctivý i vůči sobě a doufal, že tak snadněji dojde k nějakému rozřešení.

Tehdy si myslel, že je jeho rozhodnutí jediné správné.

A pro něj se v tehdejším momentálním rozpoložení zdálo i úlevné.

Ale očekávaná úleva nepřicházela, časem nepřicházelo ani s ní spojené očekávané smíření a změna místa pro něj samotného vnitřně nic neznamenala.

Na ten den nikdy nezapomene.

Byl konec léta roku padesátého. Byl už pět let ve službě a myslel si, že ho už nic nerozhodí a nevyvede z míry.

Měl v sobě ještě pořád veliký smutek. Nejen smutek, ale i zlobu, nepochopení a pocit ukřivdění a nespravedlnosti.

Před víc než rokem zemřela při těžkém porodu i s dítětem jeho žena Zdeňka. Oproti svým vrstevníkům se oženil dost pozdě, ale o to víc si vážil toho, že potkal konečně ženu, kterou chtěl a miloval a s níž byl rozhodnutý prožít zbytek života.

Všechno se ukazovalo být na té nejlepší cestě. Měl práci, kterou si vždycky přál, navíc jako ženáč dostal ve městě i malý služební byt a všechno vypadalo tak nějak definitivně, napořád.

Byli spolu sotva rok, šťastný rok plný očekávání a plánů, těšili se na dítě, které mělo přijít, na společný život ve třech.

Ale všechno bylo zřejmě nastaveno jinak.

Během porodu, který nečekaně zastihl jeho ženu doma, nastaly nenadálé komplikace a pomoc přišla příliš pozdě.

Pozdě pro Zdeňku, pro dítě i pro Karla Bartoše.

Ještě pořád slyší její několikahodinový drásavý, srdcervoucí křik, vidí bezradnost porodní báby, která se nejdříve snažila odrodit Zdeňku sama a příliš pozdě poslala pro doktora.

Přišel, jak nejdříve to šlo, tvářil se starostlivě a dělal, co mohl, ale ani on nedokázal ten její křik zastavit.

Až potom najednou nastalo zlověstné ticho, za kterým už nic nebylo. Neslyšel už ani křik své ženy, ani očekávaný pláč jejich narozeného dítěte.

Svět se mu během několika minut rozpadl, jako když hodíš do okna kámen, na drobné kousky, jejichž ostré hrany bolestivě rozdíraly každý milimetr jeho nitra, cítil téměř fyzickou bolest, avšak nejhorší byla ponižující bezmoc, která přišla ve chvíli, kdy stál nad ztichlou Zdeňkou a nad drobným tělíčkem jejich sotva narozené dcery, která se nestačila ani nadechnout, ani otevřít oči. Nebylo jí dopřáno ochutnat ani jedinou kapku mateřského mléka, nepocítila láskyplné objetí, neviděla světlo světa, mámu ani tátu.

Nedokázal pochopit, proč právě on byl vystaven takovému neštěstí, proč jeho žena, proč jejich dítě.

Týdny se potácel mezi vědomím a nevědomím, nechápal a zdálo se mu nespravedlivé, proč on zůstal. Křičel a vyčítal po nocích, rozbíjel nádobí, které jeho žena s takovou láskou nakupovala a opatrovala, jako by chtěl zničit úplně všechno, co bylo jejich společné.

Stejně už nic nezbylo.

A potom se sám opíjel do laskavého bezvědomí, aby mu druhý den bylo ještě hůř. Na těle i na duši. A na té možná nejvíc.

Měl co dělat, aby se po týdnech z té hrůzy aspoň trochu vzpamatoval a byl schopný služby. I přes velkou prázdnotu, kterou v sobě pořád cítil a nedokázal se jí zbavit.

Možná to byla právě práce, která mu dopřála, aby alespoň chvílemi zahnal svoji beznaděj a zoufalství, které ho pomalu stravovaly.

Zlomil se až ve chvíli, kdy je jednoho dne zavolali k nálezu mrtvého těla na statek Slunečný vrch, vzdálený od města sotva pár kilometrů. To byl ten den, na který nikdy nezapomene.

Jeden z mužů pracujících na statku zavolal četníky. Byl vyděšený a skoro neschopný slova.

Hlášení bylo velice kusé, obsahovalo pouze tři slova a znělo – nález mrtvého těla.

Nejspíš byla chyba, že právě k tomuto případu poslali Karla Bartoše, ale teprve na místě zjistili, o co přesně šlo.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Výzva i dar

1. ČÁST

I.