Virginia C. Andrewsová

KVĚTY Z PŮDY (ukážka)

Originální název: Flowers in the Attic

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 2005

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1979 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

© Obálka Emil Křižka, 2014

Translation © 1993, 1998, 2014 Jana Pacnerová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6279-3

ČÁST PRVNÍ

Což smí hlína říci svému tvůrci:

„Co to děláš?“

IZAIÁŠ 45:9

Prolog

Je zvykem znázorňovat naději žlutou barvou, žlutou jako slunce, které jsme vídali tak zřídka. A když začínám opisovat ze starých deníků, které jsem si tak dlouho schovávala, objevil se titul, jenž tomu odpovídá. Otevřít okno a stanout ve slunečním svitu. Přece však váhám nazvat tak náš příběh. Protože na nás myslím spíš jako na květiny z půdy. Papírové květiny – zrozené v tak jasných barvách – vyblednou za všechny ty dlouhé, pochmurné, děsivé dny, podobné zlému snu, kdy jsme byli drženi ve vězení naděje jako zajatci hrabivosti. Ale nikdy jsme ani jeden z našich papírových květů nevybarvili žlutě.

Charles Dickens často začínal své romány narozením protagonisty, a protože je to můj i Chrisův oblíbený autor, chtěla bych jeho styl okopírovat – kdybych to uměla. Jenže on byl génius, zrozený k tomu, aby psal bez obtíží, zatímco pro mě je každé slovo, které napíšu, obtíženo slzami, krví hněvu, hořkokyselou žlučí, to vše promícháno a přibarveno studem a pocitem viny. Myslela jsem, že nikdy nebudu cítit stud ani provinilost, že je na jiných, aby nesli toto břímě. Minula léta, jsem teď starší a moudřejší, a také přístupnější. Bouře hněvu, která mnou kdysi lomcovala, se uklidnila, takže mohu psát, jak doufám, po pravdě a bez nenávisti a předsudků, které jsem v sobě chovala před několika lety.

Ve své fantazii se skryji pod falešným jménem, budu žít na vymyšlených místech a budu se modlit k Bohu, aby to, co napíšu, ublížilo těm, kdo si to zaslouží, až to budou číst. Bůh ve své nekonečné milosti určitě dohlédne na to, aby nějaký chápavý vydavatel stvořil z mých slov knihu a pomohl tak zabodnout nůž, který nabrousím.

Sbohem, tatínku

Když jsem byla hodně malá, to bylo v padesátých letech, věřila jsem, že celý život bude jako jeden dlouhý a dokonalý letní den. Koneckonců ze začátku to tak vypadalo. O našem nejranějším dětství toho nemůžu říct mnoho, snad jen to, že bylo moc pěkné, a za to budu navěky vděčná. Nebyli jsme bohatí, nebyli jsme ale rozhodně chudí. Pokud nám něco scházelo, nevím o tom: pokud jsme měli nějaký přepych, taky o něm nevím, leda že bych porovnávala to, co jsme měli my, s tím, co měli ostatní, a v našem sousedství neměl nikdo ani víc, ani míň. Jinými slovy, zkrátka a jednoduše, byli jsme prostě obyčejné děti.

Náš tatínek byl zástupcem velké firmy na výrobu počítačů v Gladstonu, Pensylvánie – 12 602 obyvatel. Měl velké úspěchy. Jeho šéf u nás totiž často večeřel a chvástal se prací, kterou tatínek zřejmě velmi dobře zvládal. „On je prostě typický Američan – sympatický, pohledný, má příjemné chování a dobré způsoby, to je to hlavní. Bože, Chrisi, která bytost by dokázala odolat chlápkovi, jako jsi ty?“

S tím jsem ze srdce souhlasila. Tatínek byl dokonalý. Měřil sto pětaosmdesát centimetrů, vážil devadesát kilo, vlasy měl plavé jako len, husté, vlnité, prostě dokonalé. Oči blankytně modré a jiskřil v nich smích, obrovská chuť do života a láska k legraci. Nos měl rovný, ani moc dlouhý, ani moc úzký, ani moc široký. Hrál tenis a golf jako profík, rád plaval a celý rok byl pěkně opálený. Pořád pospíchal na letadla do Kalifornie, na Floridu, do Arizony nebo na Havaj, ale i do zahraničí – na služební cesty, zatímco o nás se doma starala maminka.

Když v pátek pozdě odpoledne vstoupil předními dveřmi – říkal, že by bez nás nevydržel déle než pět dní – i když třeba zrovna pršelo nebo sněžilo, jako by v tu chvíli vysvitlo slunce, když na nás zazářil jeho široký, šťastný úsměv.

Jak jen postavil kufr a aktovku, vypuklo pokaždé bouřlivé uvítání. „Pojďte mi dát pusu, jestli mě máte rádi!“

Můj bratr a já jsme se schovávali někde blízko vchodu, a hned jak nás zavolal, vyřítili jsme se za křeslem nebo za pohovkou a vrhli se do jeho rozevřené náruče, která nás popadla oba najednou a sevřela, aby nám pak zahřál rty svými polibky. Pátky – to byly nejlepší dny ze všech, protože nám přiváděly zase domů tatínka. V kapsách obleku nám vozil malé dárky. V kufrech ukrýval ty větší, které vydoloval, když se uvítal s maminkou. Ta zůstávala v pozadí a trpělivě čekala, až přijde na řadu.

A když jsme dostali dárečky z jeho kapes, ustoupili jsme s Christopherem stranou, abychom se podívali, jak se maminka zvolna přibližuje, rty zvlněné úsměvem, při kterém tatínkovi zasvítilo v očích, pak ji vzal do náručí a díval se jí do obličeje, jako by ji aspoň rok neviděl.

Každý pátek strávila maminka půl dne v salonu krásy, kde si nechávala umýt a načesat hlavu a udělat manikúru, a pak se vracela domů, aby si dopřála dlouhou lázeň ve vodě s voňavým olejem. Nakukovala jsem do jejího pokoje a čekala, až se objeví v průsvitném negližé. Sedla si k toaletnímu stolku, aby se přepečlivě nalíčila. A já, protože jsem se to také chtěla naučit, jsem hltala očima všechno, co dělala, aby se změnila z hezké ženy ve stvoření tak nesmírné krásy, až ani nevypadala skutečně. Nejúžasnější na tom všem bylo, že si tatínek myslel, že se nemaluje! Věřil, že je tak úchvatně krásná od přírody.

Slovy o lásce se u nás doma nešetřilo. „Miluješ mě? – Já tě moc miluju. Stýskalo se ti? – Jsi ráda, že jsem doma? – Myslelas na mě, když jsem byl pryč? Každou noc? Vrtěla ses a přála sis, abych byl vedle tebe a objímal tě? Protože pokud ne, Corinno, tak bych snad chtěl zemřít.“

Maminka přesně věděla, jak odpovídat na takové otázky – očima, tichým šepotem a polibky.

Měli jsme legrační příjmení, které napsat a vyslovit bylo učiněné peklo – Dollanganger. Protože jsme byli všichni plaví jako koudel a měli světlou pleť (až na tatínka, věčně opáleného), dal nám tatínkův nejlepší přítel Jim Johnston přezdívku „Drážďanské panenky“. Říkal, že vypadáme jako ti roztomilí lidičkové z porcelánu, kteří krášlí kdejakou polici a krbovou římsu. A brzy na nás i všichni sousedé volali „Drážďanské panenky“ – určitě se to vyslovovalo snáz než Dollangangerovi.

Když byly dvojčatům čtyři roky, Christopherovi čtrnáct a mně dvanáct, konal se večírek na oslavu tatínkových šestatřicátých narozenin a my pro něj připravovali překvapení. Maminka vypadala s čerstvě umytými a natočenými vlasy jako pohádková princezna. Nehty se jí leskly perleťovým lakem, dlouhé společenské šaty měly tu nejněžnější mořsky modrou barvu a šňůra perel na maminčině krku se houpala při každém pohybu, když plula z místa na místo a prostírala jídelní stůl, aby vypadal dokonale. Všechny dárky se kupily na bufetu. Měla to být malá, intimní oslava, jen pro naši rodinu a nejbližší přátele.

„Cathy, mohla bys ještě vykoupat dvojčata místo mě? Vykoupala jsem je sice oba dva, než šli po obědě spát, ale když se vzbudili, utekli na pískoviště a teď potřebují do vany znovu.“

Poslechla jsem. Maminka vypadala až moc rozkošně na to, aby koupala dva špinavé čtyřleté šplouchaly – zničilo by jí to vlasy, nehty i krásné šaty.

„A až s nimi budeš hotová, skočte s Christopherem do vany a vykoupejte se taky. A vezmi si ty hezké nové růžové šaty, Cathy, a uprav si vlasy. A Christophere – neber si džíny, prosím. Chci, aby sis vzal košili a kravatu. A to bleděmodré sportovní sako a krémové kalhoty.“

„Ale hernajs, mami, já se hrozně nerad parádím,“ stěžoval si, mračil se a šoupal teniskami.

„Udělej, co říkám, Christophere, kvůli tatínkovi. Víš, že toho pro tebe dělá hodně – a to nejmenší, co pro něj můžeš udělat ty, je, snažit se, aby mohl být na svou rodinu hrdý.“

Odštrachal se a nechal mě běhat po zahradě a chytat dvojčata, která okamžitě začala vřískat. „Jedno koupání za den stačí!“ ječela Carrie. „Už jsme čistí! Dost! Nemáme rádi mýdlo! Nechceme si mýt vlasy! Už nám to nedělej, Cathy, řekneme to mamince!“

„A kdo si myslíte, že mě sem poslal, abych vás vykoupala, vy dvě špinavé obludičky? Propánajána, jak se vy dva dokážete tak rychle umazat?“

Jakmile se jejich nahé pleti dotkla teplá voda a vypluly malé žluté gumové kachničky a lodičky, a jakmile mě mohli celou pocákat, uklidnili se, abych je mohla vykoupat, umýt jim hlavičky a nastrojit je do nejlepších šatů. Šli přece na oslavu – a koneckonců byl pátek a tatínek se vracel domů.

Nejdřív jsem oblékla Coryho do hezkého bílého oblečku s krátkými kalhotkami. A kupodivu to byl on, kdo dokázal zůstat čistý déle než jeho dvojče. Ať jsem se ale snažila sebevíc, nedokázala jsem mu uhladit neposlušnou čupřinu. Kroutila se mu doprava, jako hezký prasečí ocásek, a – věřili byste tomu? – Carrie chtěla, aby její vlasy dělaly totéž!

Když jsem je oba oblékla, až vypadali jako oživlé panenky, předala jsem je Christopherovi s přísným varováním, aby z nich nespouštěl zrak. Teď byla s oblékáním řada na mně.

Dvojčata fňukala a stěžovala si, zatímco jsem se nakvap koupala, myla si vlasy a natáčela je na tlusté natáčky. Vykoukla jsem z koupelny a viděla, že se Christopher snaží zaměstnat je předčítáním z Matky husy.

„Hele,“ řekl Christopher, když jsem vyšla ven v růžových šatech s nabíranými rukávy, „nevypadáš nejhůř.“

„Nejhůř? Na nic lepšího se nezmůžeš?“

„Pro sestru ne.“ Mrkl na hodinky, zabouchl obrázkovou knížku, popadl dvojčata za buclaté ručičky a vykřikl: „Táta tu bude každou minutu – dělej, Cathy!“

Minula pátá hodina a i když jsme čekali a čekali, neviděli jsme, že by na naši příjezdovou cestu zabočil tatínkův zelený cadillac. Pozvaní hosté se rozesadili po pokoji a snažili se udržovat konverzaci, ale maminka vstala a začala nervózně přecházet sem a tam. Tatínek obyčejně vrazil do dveří ve čtyři hodiny, někdy i dřív.

Teď už bylo sedm, a ještě pořád jsme čekali.

Báječné jídlo, jehož přípravou maminka strávila tolik času, se za tu dlouhou dobu v teplé troubě skoro vysušilo. V sedm jsme obvykle dávali dvojčata do postýlky – už začínala být hladová, ospalá a protivná, každou sekundu se dožadovala: „Kdy přijde táta?“

Jejich bílé šatičky už nevypadaly tak panensky, Carriiny úhledně zvlněné vlasy se začínaly kudrnatit a vypadaly rozcuchaně. Corymu se začala spouštět rýma a opakovaně si utíral nos hřbetem ruky, dokud jsem mu papírovým kapesníkem neotřela horní ret.

„No, Corinno,“ žertoval Jim Johnston, „Chris se nejspíš navečeřel někde jinde.“ Jeho žena na něj vrhla za ta nevkusná slova zuřivý pohled.

Mně kručelo v žaludku a začínala jsem pociťovat stejné obavy, jaké zřejmě soužily maminku. Pořád chodila sem a tam, přistupovala k širokému oknu a vyhlížela ven.

„Jé!“ vykřikla jsem, když jsem zahlédla, jak na naši příjezdovou cestu, lemovanou stromy, zajíždí nějaké auto, „to už možná jede táta.“

Auto, které zastavilo před našimi vchodovými dveřmi, však nebylo zelené, ale bílé. A na střeše mělo takové to otáčivé červené světlo. A na boku byl nápis POLICIE.

Maminka zdusila výkřik, když ke dveřím přistoupili dva policisté, oblečení v modrých uniformách, a zazvonili.

Maminka zůstala stát jako přimrazená. Rukou si zašátrala k hrdlu, kam jí, jak se říká, stouplo srdce, oči jí potemněly. Najednou i mně bylo nevýslovně úzko.

Jim Johnston otevřel dveře a pustil ochránce zákona dál. Neklidně se rozhlíželi, určitě pochopili, že to shromáždění je tady na oslavu narozenin. Stačilo jen nakouknout do jídelny a uvidět sváteční tabuli, balonky zavěšené na lustru a dárky.

„Paní Garland-Dollangangerová, manželka pana Christophera Dollangangera?“ otázal se starší z policistů a díval se z jedné ženy na druhou.

Maminka lehce a strnule přikývla. Přistoupila jsem k ní blíž, Christopher taky. Dvojčata si na podlaze hrála s autíčky a nejevila zájem o nečekaný příjezd policistů.

Laskavě vyhlížející muž v uniformě přistoupil k mamince. „Paní Dollangangerová,“ začal bezvýrazným hlasem, který mi v srdci okamžitě probudil paniku, „hrozně nás to mrzí, ale na Greenfieldské dálnici došlo k nehodě.“

„Ach…“ vydechla maminka a přitáhla k sobě Christophera i mě, každého z jedné strany. Cítila jsem, jak se celá chvěje, stejně jako já. Ty mosazné knoflíky mi přitahovaly oči jako magnety – nedokázala jsem od nich odtrhnout pohled, nic jiného jsem neviděla.

„Potkala vašeho manžela, paní Dollangangerová.“

Z maminčina sevřeného hrdla unikl dlouhý vzdech. Zapotácela se a byla by upadla, kdybychom ji s Chrisem nepodpírali.

„Už jsme vyslýchali motoristy, kteří byli svědky nehody, a nebyla to chyba vašeho muže, paní Dollangangerová,“ pokračoval ten hlas, aniž by projevoval nějaké hnutí citu. „Podle výpovědí, které jsme zaznamenali, nějaký motorista v modrém fordu vyjížděl z levého pruhu a zase do něj zajížděl, zřejmě byl opilý, a čelně se srazil s autem vašeho manžela. Ale váš manžel si nejspíš musel uvědomit, že ke srážce dojde, protože trhl volantem, aby jí zabránil, jenže z jiného auta nebo náklaďáku spadl kus nějaké součástky a ten mu nedovolil dokončit správný obranný manévr, který by mu zachránil život. Místo toho se auto vašeho manžela několikrát převrátilo. Vtom přijížděl náklaďák, nemohl zastavit, vrazil do jeho auta a cadillac se znovu převrátil… a pak… začal hořet.“

Nikdy ještě nebylo v místnosti plné lidí takové ticho. I malá dvojčata vzhlédla od své nevinné hry a upřela pohled na oba muže zákona.

„Můj manžel?“ zašeptala maminka hlasem tak slabým, že byl stěží slyšitelný. „Není… on přece není… mrtvý…?“

„Milostpaní,“ řekl strážník velmi vážně, „strašně mě trápí, že vám musím říct špatnou zprávu, zrovna když tu zřejmě máte oslavu.“ Zakoktal se a v rozpacích se rozhlédl. „Hrozně mě to mrzí, milostpaní… všichni dělali, co mohli, aby ho dostali ven… ale, no, milostpaní… on byl, no, hned bylo po něm, podle toho, co říká doktor.“

Někdo, kdo seděl na pohovce, vykřikl.

Maminka nevykřikla. Oči měla otupělé, potemnělé, omámené. Zoufalství smylo zářivé barvy z její krásné tváře, takže připomínala masku smrti. Zadívala jsem se na ni. Snažila jsem se povědět jí očima, že nic z toho nemůže být pravda. Táta ne! Ne můj tatínek! Ten nemůže být mrtvý… nemůže! Smrt je pro staré lidi, pro nemocné… ne pro někoho tak milovaného, tak potřebného a mladého.

Maminka tu stála se sinalou tváří, prázdnýma očima, rukama jakoby ždímajícíma neviditelné mokré prádlo, a každou vteřinou, kterou jsem ji pozorovala, jí oči zapadaly hlouběji do důlků.

Rozplakala jsem se.

„Milostpaní, máme pár jeho věcí, co vypadly při té první srážce. Zachránili jsme, co jsme mohli.“

„Jděte pryč!“ rozkřikla jsem se na strážníka. „Vypadněte odsud! To není můj táta! Já vím, že není! Zastavil se někde v krámě pro zmrzlinu. Každou minutu bude zvonit u dveří! Vypadněte odsud!“ Rozběhla jsem se a udeřila jednoho strážníka do hrudi. Snažil se mě zadržet, pak přistoupil Christopher a odtáhl mě od něj.

„Prosím,“ řekl strážník, „nepomohl by, prosím vás, někdo tomu dítěti?“

Maminčiny ruce mě objaly kolem ramenou a přitáhly těsně k jejímu boku. Lidé něco mumlali šokovanými hlasy, šeptali si a jídlo v troubě začínalo páchnout připáleninou.

Čekala jsem, až někdo přijde, vezme mě za ruku a řekne, že Bůh by nikdy nevzal život někomu, jako byl můj táta, jenže se ke mně nikdo nepřibližoval. Jenom Christopher přišel a vzal mě kolem pasu, takže jsme se všichni tři navzájem objímali – maminka, Christopher a já.

Byl to Christopher, kdo nakonec promluvil – takovým divným, drsným hlasem: „Víte jistě, že to byl náš otec? Jestli ten zelený cadillac chytnul, tak ten člověk uvnitř musel být hrozně popálený, takže to mohl být někdo jiný, ne táta.“

Z maminčina hrdla se vydralo několik hlubokých, chraptivých vzlyků, ale z očí jí nevyhrkla jediná slza. Uvěřila! Ona uvěřila, že ti dva muži mluví pravdu!

Hosté, kteří původně přišli na oslavu narozenin, se teď nahrnuli kolem nás a říkali ty konejšivé věci, které lidé říkají ve chvílích, když žádná správná slova nemohou najít, když prostě neexistují.

„Nás to tak mrzí, Corinno, opravdu šok… je to strašné… “

„Taková strašná věc se musela stát právě Chrisovi!“

„Naše dny jsou sečteny… je to tak, ode dne, kdy jsme zrozeni, je náš čas přesně vyměřen.“

Tak to šlo dál a dál a pomalu se to vsakovalo, jako voda do skály. Tatínek je doopravdy mrtvý. Už ho nikdy neuvidíme živého. Uvidíme ho jen v rakvi, která skončí v zemi, s mramorovým náhrobkem, na kterém bude jeho jméno, den narození a den úmrtí. Bude to stejné datum, lišit se bude jen letopočtem.

Rozhlédla jsem se, co se děje s dvojčaty, která nemohla pociťovat, to co já. Někdo hodný je odvedl do kuchyně a připravoval jim lehké jídlo, než je uloží do postýlek. Sešla jsem se pohledem s Christopherovýma očima. Vypadal, jako by se probudil ze zlého snu, přesně jako já, mladičkou tvář pobledlou a otřesenou. Dutý výraz zoufalství mu zastínil oči do temna.

Jeden z policistů vyšel ven k autu a teď se vrátil s ranečkem věcí, které pečlivě rozložil na kávový stolek. Stála jsem jako přimrazená a dívala se na výstavu všech věcí, které nosil táta v kapsách: náprsní taška z ještěrčí kůže, kterou mu dala mamka k Vánocům. Kožený zápisník a diář. Náramkové hodinky. Snubní prsten. Všechno bylo začerněné kouřem a pokroucené žárem ohně.

Poslední přišla na řadu měkká, pastelově zbarvená zvířátka pro Coryho a Carrie, našla se, jak řekl rudolící strážník, rozházená na dálnici. Plyšový modrý slon s růžovýma sametovýma ušima a purpurový poník s červeným sedlem a zlatými otěžemi – ach, ten určitě měl být pro Carrii. Pak to nejsmutnější ze všeho – tátovy šaty, které se vysypaly z kufrů, když povolil zámek zavazadlového prostoru.

Znala jsem ty obleky, ty košile, kravaty, ponožky. Byla tady i vázanka, kterou jsem mu dala vloni k narozeninám.

„Někdo bude muset identifikovat tělo,“ řekl strážník.

Teď jsem to věděla jistě. Byla to pravda, náš tatínek se nikdy nevracel domů bez dárků pro nás všechny – ani když měl sám narozeniny.

Vyběhla jsem z pokoje! Utekla jsem před všemi těmi rozloženými věcmi, které mi rvaly srdce a působily mi bolest. Bolest větší, než jakou jsem kdy zakusila. Vyběhla jsem z domu do zahrady a tam jsem bušila do starého javoru. Bila jsem do něj pěstmi, až mě bolely, a z mnoha drobných oděrek začala téct krev. Pak jsem se vrhla na trávu a plakala – vyplakala deset oceánů slz za tatínka, který měl být naživu. Plakala jsem pro nás, kteří budeme muset žít dál bez něj. A dvojčata, ta ani neměla čas poznat, jak je báječný – vlastně byl. A když mi došly slzy a oči mi opuchly a zčervenaly a bolely od toho, jak jsem si je mnula, uslyšela jsem, jak se ke mně blíží tiché kroky – maminka. Sedla si vedle mě na trávu a vzala mé ruce do svých. Svítil srpek měsíce a miliony hvězd, vánek byl sladký novorozenou křehkostí jara.

„Cathy,“ řekla nakonec, když se naše mlčení protahovalo tak dlouho, že se začínalo zdát nekonečné, „tvůj tatínek je nahoře v nebi. Dívá se na tebe dolů a ty víš, že by chtěl, abys byla statečná.“

„On není mrtvý, mamko!“ popírala jsem to vehementně.

„Už jsi tady na dvorku dlouho, možná sis ani nevšimla, že už je deset hodin. Někdo musel identifikovat tatínkovo tělo. Jim Johnston se sice nabídl, že to udělá, aby mě ušetřil té bolesti, ale musela jsem to vidět sama. Protože, víš, pro mě bylo taky těžké tomu uvěřit. Tvůj otec je mrtvý, Cathy. Christopher pláče v posteli a dvojčata spí – neuvědomují si zatím, co to znamená ,mrtvý‘.“

Objala mě a přitiskla si mou hlavu k rameni.

„Pojď,“ řekla, vstala a přitáhla mě k sobě, paží mě objala kolem pasu. „Už jsi tady venku moc dlouho. Myslela jsem, že jsi s ostatními doma, a ostatní zase mysleli, že jsi ve svém pokoji nebo se mnou. Není dobré být sama, když jsi nešťastná. Lepší je být mezi lidmi a podělit se o svůj žal, než ho zamykat v sobě.“

Řekla to s očima suchýma, bez jediné slzy, ale někde hluboko uvnitř plakala, křičela. Poznala jsem to z jejího tónu, z té prázdnoty, která hlouběji a hlouběji zachvacovala její oči.

Po tatínkově smrti začal na naše dny padat stín zlého snu.

Upírala jsem vyčítavý pohled na maminku a myslela na to, že nás měla na něco takového připravovat předem – vždyť my jsme nikdy ani nesměli mít žádná zvířátka, která, když uhynou, poučí trochu své majitele o ztrátách, způsobených smrtí. Někdo, někdo dospělý nás měl varovat, že i mladý, hezký a potřebný může umřít.

Jak se takové věci říkají matce, která vypadá, jako by ji osud protáhl uchem jehly a ona odtud vyšla tenká a plochá? Dokázali byste mluvit upřímně s někým, kdo nechce mluvit, jíst, česat si vlasy ani oblékat pěkné šaty, kterých má přitom plnou skříň? Nechtěla se ani věnovat nám a našim potřebám. Ještě štěstí, že se o nás přicházely starat hodné sousedky a nosily nám jídlo. Náš dům byl k prasknutí přeplněný květinami, domácím gulášem, šunkou, čerstvými rohlíky, dorty a koláči.

Přicházeli v zástupech, všichni lidé, kteří našeho otce milovali, obdivovali a vážili si ho, a mě překvapovalo, že měl tolik známých. A přece jsem kvůli tomu zuřila pokaždé, když se někdo zeptal, jak zemřel, a jaká je to škoda, že někdo tak mladý musel zemřít, když tolik zbytečných a chorých žije dál a je společnosti na přítěž.

Ze všeho, co jsem slyšela a vyslechla, vyplývalo, že osud je zlý a potměšilý, nikdy není hodný a málo si váží toho, kdo je milovaný a užitečný světu.

Jarní dny míjely, začínalo léto. A žal, ať už truchlíte jakkoliv, svým způsobem bledne a z osoby tak skutečné a tak milované se stává mlhavý, lehce rozostřený stín.

Jednoho dne mamka seděla tak smutně, až to vypadalo, že se už úplně zapomněla usmívat.

„Mami,“ řekla jsem rozjařeně, ve snaze ji rozveselit, „já budu dělat, že je tatínek ještě naživu, na služební cestě, a brzo se vrátí a vejde do dveří a zavolá nás, jak to dělával – pojďte mi dát pusu, jestli mě máte rádi! A – nechápeš? – bude nám líp, nám všem, jako kdyby někde byl, bydlel někde, kde ho nevidíme, ale odkud ho můžeme každou chvíli čekat zpátky.“

„Ne, Cathy,“ vzplanula mamka, „musíš přijmout pravdu. Nemůžeš hledat útěchu v předstírání. Slyšíš mě?! Tvůj tatínek je mrtvý a jeho duše odešla do nebe. Ve svém věku bys měla chápat, že z nebe se nikdy nikdo nevrátí. Co se týká nás, budeme se bez něj snažit, jak jen to půjde – a to neznamená unikat skutečnosti tím, že ji nebudeme uznávat.“

Dívala jsem se, jak vstává ze židle, bere věci z ledničky a začíná dělat snídani.

„Mamko…“ začala jsem znova, tentokrát jsem postupovala pomalu, aby zas neztvrdla a nerozzlobila se. „Dokážeme to dál, bez něho?“

„Budu se snažit zajistit, abychom měli být z čeho živi,“ řekla hluše, bezvýrazně.

„Budeš teď muset jít do práce? Jako paní Johnstonová?“

„Možná ano, možná ne. Život má pro nás všechna možná překvapení, Cathy, a některá z nich jsou nepříjemná, jak právě zjišťuješ. Ale pamatuj si, že se ti dostalo požehnání, když jsi měla skoro dvanáct let otce, pro kterého jsi byla něčím výjimečným.“

„Protože jsem ti podobná,“ řekla jsem. Ještě pořád jsem pociťovala trochu té závisti, kterou jsem vůči ní vždycky měla, protože jsem přišla až druhá – po ní.

Přestala se prohrabovat obsahem lednice a upřeně se na mě podívala. „Teď ti něco řeknu, Cathy, co jsem ti nikdy dříve neřekla. Hodně se mi podobáš, ve tvém věku jsem vypadala tak jako ty, ale osobnost, povahu máš úplně jinou. Jsi mnohem agresivnější a mnohem umíněnější. Tatínek říkával, že jsi po jeho matce, a tu on miloval.“

„Matku přece miluje každý.“

„Ne,“ řekla s podivným výrazem, „existují matky, které prostě nemůžeš milovat, protože nechtějí, abys je milovala.“

Vyndala z ledničky slaninu a vejce, pak se obrátila a objala mě. „Milá Cathy, mezi tebou a tatínkem byl velmi zvláštní, blízký vztah, a já jsem přesvědčená, že ti chybí tím víc, víc než Christopherovi nebo dvojčatům.“

Vzlykla jsem jí na rameni. „Nenávidím Boha, že si ho vzal! Měl žít a zestárnout! Neuvidí mě, až budu chodit do tanečních, ani Christophera, až bude doktorem. Když je teď pryč, tak vůbec na ničem nezáleží.“

„Někdy,“ začala sevřeným hlasem, „není smrt tak strašná, jak si myslíš. Tvůj tatínek nikdy ani nezestárne, ani se nezmění. Zůstane pořád mladý. Budeš si ho tak pamatovat – mladého, hezkého, silného. Už neplač, Cathy. Jak tvůj tatínek říkával – každá věc má svou příčinu a každý problém má řešení, a já se snažím, moc se snažím udělat to, co je podle mě nejlepší.“

My děti jsme se potácely mezi střepy a troskami svého žalu a ztráty. Hrály jsme si v zahradě a snažily se nalézt útěchu ve slunečním jasu, aniž bychom tušily, že naše životy se brzy změní tak drasticky, tak dramaticky, že pro nás slova „dvorek“ a „zahrada“ budou synonymem nebe – a něčeho neméně vzdáleného.

Jednou odpoledne, krátce po tatínkově pohřbu, jsme byli s Christopherem a dvojčaty na dvorku. Dvojčata seděla v pískovišti a hrála si s lopatičkami a kyblíčky. Přesýpala písek z jednoho kbelíčku do druhého a brebentila podivným jazykem, kterému rozuměla jen ona sama. Cory a Carrie byli dvojbuněčná dvojčata, ale přesto byli jako jedna biologická jednotka, naprosto spokojeni jeden s druhým. Postavili kolem sebe zeď jako hradní panstvo, zeď střežící jejich tajemství. Měli jeden druhého a to jim stačilo.

Čas večeře už minul. Obávali jsme se, že už se nebude ani jíst, takže jsme i bez maminčina svolávání chytili dvojčata za buclaté ručičky a odtáhli je k domu. Maminku jsme našli sedět za tátovým velkým psacím stolem – něco psala, zřejmě to musel být moc obtížný dopis, jak se aspoň dalo usuzovat z mnoha odhozených, sotva započatých konceptů. Mračila se při tom, chvílemi psát přestala a zadívala se do prázdna.

„Mamko,“ řekla jsem, „je skoro šest hodin. Dvojčata začínají mít hlad.“

„Za minutu, za minutu,“ řekla nepřítomně. „Píšu vašim prarodičům, co žijí ve Virginii. Sousedi nám přinesli dost jídla na týden – dej nějaký kastrůlek do trouby, Cathy.“

Bylo to první jídlo, které jsem skoro sama připravila. Prostřela jsem na stůl, ohřála jídlo a nalila mléko, když přišla mamka, aby mi pomohla.

Připadalo mi, že od té doby, co tatínek umřel, maminka denně psala nějaké dopisy a někam odcházela, a nechávala nás v péči sousedky odvedle. V noci pak sedávala u tátova psacího stolu, před sebou otevřenou zelenou účetní knihu a procházela sloupce číslic. Nic už nebylo dobrého, nic. Často jsme teď s bratrem koupali dvojčata, oblékali jim pyžamka a ukládali je do postýlek. Christopher se pak spěchal do svého pokoje učit a já pospíchala zpátky za maminkou a hledala cestu, kterou bych jí vrátila do očí štěstí.

O několik týdnů později přišel dopis. Mamka se okamžitě rozplakala – ještě dřív, než otevřela tu tlustou, krémovou obálku. Neohrabaně použila nůž na otevírání dopisů a roztřesenýma rukama vyndala tři listy papíru. Přečetla dopis třikrát. Celou tu dobu, co četla, jí po tvářích zvolna stékaly slzy, které na mejkapu zanechávaly dlouhé, bledé, lesklé stopy.

Zavolala nás ze dvorku a teď jsme všichni čtyři seděli na pohovce v obývacím pokoji. Sledovala jsem, jak se její jemná, hezká tvář drážďanské sošky mění v něco chladného, tvrdého, odhodlaného. Po páteři mi chvějivě přeběhl mráz. Možná proto, že na nás upírala pohled tak dlouho – moc dlouho. Pak se podívala na ty listy papíru, které držela třesoucíma se rukama, pak do oken, jako by tam mohla najít nějakou odpověď na otázku z dopisu.

Chovala se hrozně divně. Všechny nás to znepokojilo, takže jsme byli nezvykle tiší, byli jsme už tak dost vyplašení z domova bez otce, natož pak z tohohle krémového šestistránkového dopisu, po kterém maminka ztratila řeč a oči jí ztvrdly. Proč se na nás dívá tak divně?

Nakonec si odkašlala a promluvila. „Vaše babička konečně odpověděla na mé dopisy,“ řekla studeným hlasem, naprosto nepodobným její obvyklé měkké, přívětivé výslovnosti. „Všechny ty dopisy, co jsem jí napsala… no… souhlasí. Chce, abychom přijeli a bydleli u ní.“

Dobrá zpráva! Přesně to, co jsme potřebovali slyšet, nač jsme čekali – a měli bychom být rádi. Jenže mamka zase upadla do toho náměsíčného mlčení, jen seděla a zírala na nás. Co to s ní je? Neví, že jsme její, a ne nějaká cizí stvoření, vyrovnaná v řadě jako ptáci na prádelní šňůře?

„Christophere, Cathy, je vám čtrnáct a dvanáct let, vy dva byste měli být už dost staří na to, abyste vše pochopili i abyste spolupracovali a pomohli mamince ze zoufalé situace.“ Odmlčela se, prsty jedné ruky nervózně přebírala korále na hrdle a zhluboka vzdychla. Zdálo se, že má slzy na krajíčku. A mně jí bylo líto.

„Mamko,“ řekla jsem, „stalo se něco?“

„Samozřejmě že ne, miláčku, kdepak.“ Pokusila se o úsměv. „Váš tatínek, Bůh opatruj jeho duši, počítal s tím, že se dožije vysokého věku a nastřádá značné bohatství. Byl z těch lidí, kteří vědí, jak vydělat peníze, takže jsem neměla nejmenších pochyb, že dokáže to, co si naplánoval, když na to bude mít dost času. Jenže v šestatřiceti je člověk moc mladý na to, aby umíral. Lidé zpravidla věří, že jim se nic strašného stát nemůže. Nepočítali jsme s neštěstím ani jsme nečekali, že by někdo z nás předčasně zemřel. Váš otec a já jsme si mysleli, že zestárneme spolu, a doufali jsme, že spatříme svá vnoučata, než oba zemřeme. Že zemřeme v tentýž den a ani jeden z nás nezůstane sám se smutkem po tom, kdo odejde první.“

Znovu vzdychla. „Musím přiznat, že jsme žili trochu nad poměry a sázeli jsme na budoucnost. Utráceli jsme peníze dřív, než jsme je měli. Nemějte mu to za zlé, byla to moje chyba. Věděl o chudobě všechno. Já o ní nevěděla nic. Víte, jak mi někdy huboval. Třeba když jsme kupovali tenhle dům, říkal, že potřebujeme jen tři ložnice, ale já chtěla čtyři. Ani čtyři se mi nezdály dost. Rozhlédněte se, na tomhle domě je třicetiletá hypotéka. Nic tady nám vlastně nepatří: ani ten nábytek, ani auta, ani vybavení kuchyně nebo prádelny – jediná věc tady není beze zbytku zaplacená.“

Vypadali jsme polekaně? Zděšeně? Odmlčela se a ve tváři se do temna zarděla, očima přejela po krásném pokoji, který tak slušel její kráse. Jemné obočí se jí stáhlo do úzkostlivého zamračení. „I když mě váš otec trochu brzdil, přece jen to taky tak chtěl. Vyhověl mi, protože mě miloval, a já uvěřila, že jsem ho nakonec přesvědčila o absolutní nezbytnosti přepychu – a on se vzdal, protože my dva jsme měli ve zvyku až příliš si navzájem plnit každé přání. Byla to jen jedna z dalších věcí, které jsme měli společné.“

Výraz se jí rozplynul v jedné ze ztracených vzpomínek, než pokračovala dál tím cizím hlasem. „Teď o všechny ty krásné věci přijdeme. Právnický termín je opětovné přivlastnění nesplaceného zboží. To se dělá, když někdo nemá dost peněz, aby doplatil zbývající sumu za to, co si na úvěr pořídil. Například ta pohovka. Před třemi lety stála osm set dolarů. My jsme to splatili i s úroky až na sto dolarů, ale stejně nám ji vezmou, protože to není ještě konečná suma. Přijdeme o všechno, co jsme spláceli. Nejenže přijdeme o tenhle nábytek a o dům, ale taky o auta – vlastně o všechno, až na naše oblečení a vaše hračky. Dovolí mi, abych si nechala snubní prstýnek. Svůj zásnubní diamant jsem schovala – takže, prosím vás, nezmiňujte se nikomu, ať už sami, nebo kdyby se vás na to třeba někdo ptal, že jsem někdy nějaký zásnubní prsten měla.“

Kdo by to ale mohl být, se nikdo z nás nezeptal. Nenapadlo mě se ptát. Tehdy ne. A později už na tom asi nezáleželo.

Christopher vyhledal pohledem moje oči. Toužila jsem to pochopit a snažila se nepodlehnout tomu, co jsem chápala. Už jsem se začínala potápět, pohroužena v dospělém světě smrti a dluhů. Bratr se natáhl a vzal mě za ruku, pak mi stiskl prsty. Bylo to gesto bratrského konejšení.

Copak jsem průhledná jako sklo, dá se ve mně tak snadno číst, že i on, můj arcimučitel, se mě snaží uklidnit? Pokusila jsem se o úsměv, abych mu dokázala, jak jsem dospělá, a tak se povznesla nad tu roztřesenou a slabou věc, do které jsem byla zakletá, protože „oni“ nám všechno vezmou. Nechtěla jsem, aby nějaká jiná holčička bydlela v mém hezkém mátově zeleném a růžovém pokoji, spala v mojí posteli, hrála si s věcmi, které jsem měla ráda – moje miniaturní panenky v rámečkách se stínícím krytem, na který se dají proti světlu promítat jejich siluety, a moje stříbrná hudební skříňka s růžovou balerínou, tu mi taky vezmou?

Mamka sledovala výměnu pohledů mezi mým bratrem a mnou velmi bedlivě. Promluvila znovu a projevila při tom tentokrát trochu své někdejší přívětivosti.

„Netvařte se tak zdrceně. Není to zas tak zlé, jak vám to podávám. Musíte mi odpustit, že jsem dost nepřemýšlela a zapomněla, jak jste ještě mladí. Řekla jsem vám nejdříve tu zlou novinu a to nejlepší si nechala nakonec. Teď napněte uši! Nebudete věřit tomu, co vám řeknu – protože moji rodiče jsou bohatí! Žádná zámožnost střední ani vyšší vrstvy, ale moc, moc bohatí! Neuvěřitelně, hříšně bohatí! Bydlí v krásném velkém domě ve Virginii – takový dům jste ještě neviděli. Já to znám, já se tam narodila a vyrostla, a až ten dům uvidíte, bude vám tenhle připadat vedle něj jako kůlnička na dříví. A neřekla jsem vám, že budeme bydlet u nich – u mé matky a mého otce?“

Nabídla nám tohle stéblo útěchy se slabým a nervózně rozechvělým úsměvem, kterému se nepodařilo zbavit mě pochyb, do kterých mě uvrhla předtím její informace a její vystupování. Nelíbilo se mi, jak provinile uhýbala očima, když jsem se snažila jí do nich pohlédnout. Pomyslela jsem si, že před námi něco skrývá.

Jenže to byla moje maminka.

A tatínek už nebyl.

Zvedla jsem Carrii a posadila si ji na klín, přitiskla jsem k sobě její malé, teplé tělíčko. Uhladila jsem vlhké zlaté kučery, které jí padaly do čelíčka. Oči se jí zavíraly a plné rtíky, podobné růžovému poupěti, se našpulily. Pohlédla jsem na Coryho, který se tulil ke Christopherovi. „Dvojčata jsou unavená, mami. Potřebují večeři.“

„Na večeři je času dost později,“ odsekla netrpělivě. „Musíme plánovat a zabalit oblečení, protože dneska večer musíme chytit vlak. Dvojčata se můžou najíst, než zabalíme. Všechno šatstvo vás čtyř se musí vejít jen do dvou kufrů. Musíte to tam nacpat. Chci, abyste si vzali jen svoje oblíbené šaty a malé hračky, které byste nebyli schopni opustit. A jen jednu hru. Koupím vám spoustu her, až tam budeme. Cathy, vyber šaty a hračky, které mají podle tebe dvojčata nejradši – ale jen málo. Můžeme vzít celkem čtyři kufry a já potřebuju dva na svoje věci.“

Ach jo! Takže to byla pravda! Musíme odejít, všechno opustit! Musím všechno vměstnat do dvou kufrů. Vždyť jen moje Hadrová Anča by sama zaplnila jeden kufr! Jak bych ji mohla opustit, svou nejmilovanější panenku, tu, co mi dal tatínek, když mi byly teprve tři? Rozvzlykala jsem se.

Seděli jsme tam a zírali na mamku. Strašně jsme ji tím zneklidnili, protože vyskočila a začala přecházet po pokoji.

„Jak jsem říkala, moji rodiče jsou mimořádně bohatí,“ zopakovala, pak se ale rychle obrátila, aby skryla obličej.

„Mamko,“ řekl Christopher, „něco není v pořádku?“

Žasla jsem, jak se může takhle ptát, když bylo nad slunce jasné, že nic není v pořádku!

Přecházela po pokoji, dlouhé hezké nohy se ukazovaly v předním rozparku černého negližé. I ve svém žalu, v černém, byla krásná – s těma zastřenýma, usouženýma očima a vůbec. Byla tak krásná. A já ji milovala – ach, jak já ji tenkrát milovala!

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

Prolog

Sbohem, tatínku

ČÁST DRUHÁ