Copyright © Stephen King, 1987

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE DRAWING OF THE THREE (DARK TOWER II)

Translation © Linda Bartošková, 1999, 2010

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-216-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-217-4 (mobi)

Donu Grantovi, který to s těmito romány,

tak jak šly za sebou, zkusil

Zápletka

Tři vyvolení je druhou částí dlouhého cyklu nazvaného Temná věž, který byl inspirován dílem, od něhož se mé vyprávění do jisté míry také odvíjí – básnickým příběhem „Childe Roland přišel k Temné věži“ (který má zase dluh vůči Králi Learovi).

První díl, Pistolník, pojednává o tom, jak Roland, poslední pistolník světa, jenž se „hnul“, nakonec dohoní muže v černém… čaroděje, kterého velmi dlouho pronásledoval – ale jak dlouho, to ještě nevíme. Ukáže se, že muž v černém je Walter, který v dobách, než se svět hnul, byl falešným přítelem Rolandova otce.

Rolandovým cílem není tento zpola lidský tvor, ale Temná věž; muž v černém – přesněji to, co ten muž ví – je prvním krokem na Rolandově cestě k onomu tajuplnému místu.

Kdo je vlastně Roland? Jaký byl jeho svět, než se „hnul“? Co je vůbec ta Věž a proč ji Roland tak usilovně hledá? Dostává se nám jenom zlomků odpovědi. Roland je pistolník, jakýsi rytíř, jeden z těch, kdo byli pověřeni zachováním toho světa, který si Roland pamatuje jako „plný lásky a světla“; jeden z těch, kdo měli zabránit tomu, aby se hnul.

Víme, že Roland byl donucen podstoupit časnou zkoušku mužnosti, protože zjistil, že jeho matka se stala milenkou Martena, mnohem většího čaroděje, než byl Walter (ten, aniž to Rolandův otec věděl, je Martenovým spojencem); víme, že Marten úmyslně odhalil Rolandovi své tajemství, neboť očekával, že Roland ve zkoušce selže a bude „poslán na Západ“; víme, že Roland ve zkoušce zvítězí.

Co víme dál? Že pistolníkův svět není tak docela nepodobný našemu. Přežily zde artefakty, jako třeba benzinová pumpa a některé písně (například „Hey Jude“); stejně tak zvyky a rituály podivně podobné těm, jež známe z naší romantické představy o americkém Západu.

A existuje také jakási pupeční šňůra, která nějakým způsobem pojí náš svět se světem pistolníka. Na dostavníkové stanici na dávno opuštěné cestě v rozlehlé neplodné poušti potká Roland chlapce Jakea, který v našem světě zemřel. Chlapce, jehož postrčil z rohu ulice do silnice pod auto všudypřítomný (a zlotřilý) muž v černém. Jake, který byl zrovna na cestě do školy s kabelou v jedné ruce a krabicí na oběd v druhé, si jako poslední věc ze svého světa – našeho světa – pamatuje, jak ho drtila kola cadillaku… a jak umírá.

Než muže v černém doženou, Jake umře znovu… tentokrát proto, že pistolník, který se ocitl před druhou nejstrašnější volbou svého života, se rozhodl tohoto symbolického syna obětovat. Měl na vybranou mezi Věží a chlapcem, možná mezi zatracením a spásou, a Roland si vybere Věž.

„Tak jdi,“ říká mu Jake, než se zřítí do propasti. „Jsou i jiné světy než tento.“

K poslednímu střetu mezi Rolandem a Walterem dojde na prašné golgotě plné trouchnivých kostí. Temný muž vyloží Rolandovi budoucnost z balíčku tarotových karet. Tyto karty ukazují muže nazvaného Vězeň, ženu nazvanou Paní stínů a tmavou postavu, která je prostě Smrt („ale ne pro tebe, pistolníku,“ poví mu muž v černém), a tato věštba se stala obsahem tohoto dílu… a Rolandovým druhým krokem na dlouhé a obtížné cestě k Temné věži.

Pistolník končí tím, že Roland sedí na pobřeží Západního moře a pozoruje západ slunce. Muž v černém je mrtev, pistolníkova budoucí cesta nejasná. Tři vyvolení začínají na stejném pobřeží o necelých sedm hodin později.

Prolog: Námořník

Pistolník se probudil ze zmateného snu, ve kterém se objevoval stále stejný obraz: Námořník z balíčku tarotových karet, z nichž muž v černém vykládal (aspoň to tvrdil) pistolníkovi chmurnou budoucnost.

On se topí, pistolníku, říkal muž v černém, a nikdo mu nehodí lano. Chlapec Jake.

Nebyla to však žádná noční můra. Byl to dobrý sen. Byl dobrý, protože to byl on, kdo se topil, a to znamenalo, že vůbec není Rolandem, ale Jakem, a tím poznáním se mu ulevilo, protože bylo mnohem lepší utopit se jako Jake než žít jako Roland, muž, který pro jakýsi neosobní sen zradil dítě, jež mu důvěřovalo.

Dobrá, dobrá, utopím se, myslel si a poslouchal burácení moře. Nechte mě, ať se utopím. Nebyl to však zvuk otevřených hlubin; byl to drtivý hukot vody, která je zahlcena kamením. Byl Námořníkem on? Jestli ano, proč byla země tak blízko? A neležel vlastně na zemi? Připadalo mu, jako by –

Ledově studená voda mu natekla do bot a vyběhla mu po nohou k rozkroku. V té chvíli rázem otevřel oči a to, co ho bleskem probralo ze sna, nebyla mrznoucí varlata, která se najednou scvrkla snad na velikost vlašských ořechů, dokonce ani to monstrum napravo od něho, ale pomyšlení na pistole… jeho pistole, a co bylo ještě důležitější, jeho náboje. Mokré pistole se daly rychle rozebrat, dosucha otřít, naolejovat, znovu dosucha otřít, znovu naolejovat a pak složit; mokré náboje, stejně jako mokré zápalky, mohou sice být ještě k užitku, ale taky nemusejí.

To monstrum byl jakýsi tvor, který k němu lezl a jehož na břeh určitě vyvrhla předchozí vlna. Pracně vlekl mokré, lesklé tělo po písku. Byl asi čtyři stopy dlouhý a ocitl se zhruba na čtyři yardy napravo od Rolanda. Tvor si ho prohlížel nevyzpytatelnýma očima na stopkách. Dlouhý pilovitý zoban se rozevřel a začal vydávat jakési zvuky, které přízračně připomínaly lidskou řeč: naříkavé, přímo zoufalé otázky v cizím jazyce. „Did-a-čik? Dam-a-čam? Ded-a-čem? Ded-a-ček?“

Pistolník už kdysi viděl humry. Toto humr nebyl, ale ten se jako jediný ze všech tvorů, které kdy spatřil, tomuto tvorovi aspoň vzdáleně podobal. Nezdálo se, že se Rolanda bojí. Pistolník nevěděl, jestli je nebezpečný. Nevšímal si zmatku, který mu ovládl myšlenky – nedokázal si v té chvíli vzpomenout, kde je a jak se sem dostal, zda vůbec chytil muže v černém, nebo jestli to všechno byl jen sen. Věděl pouze, že se musí dostat z vody, než se mu namočí náboje.

Slyšel dunivý hukot vzdouvající se vody a odvrátil pohled od tvora (zastavil se a pozvedal klepeta, s jejichž pomocí se sunul vpřed, a absurdně připomněl boxera zaujímajícího základní pozici, jak ji učil Cort, který tomuto postoji říkal Pozdrav) a pohlédl směrem k blížící se vlně s chocholem pěny.

On tu vlnu slyší, pomyslel si pistolník. Ať je to, co chce, má to uši. Pokusil se vstát, ale jeho nohy, tak prochladlé, že je necítil, se pod ním podlomily.

Pořád je to sen, pomyslel si, ale i v tom chvilkovém zmatku to bylo pomyšlení příliš lákavé, než aby mu doopravdy uvěřil. Znovu zkusil vstát, skoro se mu to podařilo, pak zase upadl. Hřeben vlny se začal lámat. Opět měl času namále. Musel se pustit do práce podobným způsobem, jakým se pohyboval tvor napravo od něho: opřel se oběma rukama o zem a posunul se zadkem po kamenitém břehu pryč od vlny.

Nepohyboval se dost rychle, aby se vlně vyhnul docela, ale celkem to stačilo. Vlna mu zalila jen boty. Doběhla mu skoro ke kolenům a pak se stáhla. Snad ta první nedosáhla tak daleko, jak jsem myslel. Třeba –

Na nebi svítil půlměsíc. Zakrýval ho mlžný závoj, ale vydával dost světla, aby pistolník viděl, že pouzdra jsou nějak tmavá. Takže přinejmenším pistole nebyly vody ušetřeny. Nedalo se zjistit, jak zlé to bylo a jestli se namočily také náboje v bubíncích nebo v nábojových pásech zavěšených křížem u boků. Aby je zkontroloval, musel se dostat dál od vody. Musel –

„Dod-a-čok?“ ozvalo se mnohem blíž. Kvůli starostem s vodou zapomněl na tvora, kterého vyvrhla voda. Rozhlédl se a uviděl, že je už jen čtyři stopy daleko. Klepeta bořil do písku posetého kamením a škeblemi a vlekl se stále blíž. Pozvedl masité vroubkované tělo, takže se na okamžik podobal škorpionovi, ale Roland neviděl na konci těla žádné žihadlo.

Další burácivý hukot, tentokrát mnohem hlasitější. Tvor se okamžitě zastavil a opět pozvedl klepeta do své prapodivné verze Pozdravu.

Tato vlna byla větší. Roland se znovu začal vytahovat po svažitém břehu nahoru, ale když natáhl ruce, tvor s klepety se vymrštil rychlostí, kterou nebylo možné z jeho předchozích pohybů vůbec vytušit.

Pistolníkovi prošlehla pravou rukou bolest, ale neměl čas o tom přemýšlet. Zabral podpatky promáčených bot, zabral rukama a podařilo se mu dostat se z dosahu vlny.

„Did-a-čik?“ vyzvídal příšerný tvor nešťastně, jako by se ptal Copak mi nepomůžeš? Nevidíš, jak je mi bídně?, a Roland si všiml, že v zubatém zobáku tvora mizí pahýly ukazováku a prostředníku jeho pravé ruky. Tvor vyrazil znovu a Roland zvedl krvácející pravici právě včas, aby zbývající prsty zachránil.

„Dam-a-čam? Ded-a-čem?“

Pistolník se namáhavě zvedl na nohy. Ten tvor mu rozerval promáčené džíny, roztrhl mu botu ze staré kůže, sice měkké, ale houževnaté jako železo, a utrhl si sousto masa z Rolandova lýtka.

Tasil pravou rukou a uvědomil si, že dva z prstů, které potřeboval k provedení tohoto starobylého aktu zabíjení, jsou pryč, teprve když mu revolver s tupou ranou upadl do písku.

Příšerný tvor po něm chtivě chňapl.

„Ne, ty mrcho!“ zavrčel Roland a kopl ho. Jako by kopl do skaliska… takového, co kouše. Tvor mu utrhl špičku pravé boty, ukousl mu kus palce a strhl mu botu z nohy.

Pistolník se shýbl, sebral revolver, upustil ho, zaklel a konečně se mu to podařilo. To, co bylo kdysi tak snadné, že to nestálo za myšlenku, se najednou proměnilo v trik jako žonglování.

Tvor se hrbil nad pistolníkovou botou, trhal ji a drmolil ty své otázky. K pobřeží se hrnula vlna, pěna na hřebeni vypadala v mlžném světle půlměsíce bledá a mrtvá. Humroid se přestal věnovat botě a pozvedl klepeta v známém boxerském postoji.

Roland tasil levou rukou a třikrát zmáčkl spoušť. Cvak, cvak, cvak.

Takže aspoň zjistil, jak je to s náboji v komorách.

Levou pistoli strčil do pouzdra. Aby zastrčil pravou pistoli, musel levou rukou pistoli otočit hlavní dolů a pak ji nechat padnout na místo. Ohmatané železné dřevo pažeb třísnila krev; krev postříkala pouzdro a staré džíny, ke kterým bylo pouzdro připoutáno řemenem. Hrnula se z pahýlů, kde míval prsty.

Zmrzačené pravé chodidlo bylo pořád příliš znecitlivělé, než aby bolelo, ale pravá ruka mu jen hořela. Duchové nadaných a dlouho cvičených prstů, které se už rozkládaly v trávicích šťávách v útrobách cizího tvora, křičely, že jsou pořád na místě a že hoří.

Čeká mě vážný problém, pomyslel si pistolník nepřítomně.

Vlna ustoupila. Příšerný tvor sklonil klepeta a vyrval v pistolníkově botě novou díru, ale pak došel k závěru, že majitel boty je mnohem chutnější než ten kousek kůže, který se z něho sloupl.

„Dad-a-čam?“ zeptal se a rozběhl se k němu děsivou rychlostí. Pistolník couval na nohou, které sotva cítil, uvědomoval si, že ten tvor musí mít nějaký druh inteligence; nejdřív se přibližoval opatrně, možná dost dlouho po pláži, protože si nebyl jist, co je pistolník zač a čeho může být schopen. Kdyby ho neprobudila vlna, která ho promáčela, nejspíš by mu ten tvor utrhl obličej, dokud by byl ponořen hluboko do snů. Teď si ten tvor řekl, že pistolník je nejen chutný, ale také zranitelný; snadná kořist.

Už byl skoro u něho, tvor čtyři stopy dlouhý a na stopu vysoký, který mohl vážit i sedmdesát liber a jenž byl jednoznačně odhodlán ochutnat maso, stejně jako David, sokol, kterého měl pistolník v dětství – ale tento tvor neznal věrnost, jež se u Davida dala aspoň tušit.

Pistolník levou patou zavadil o kámen trčící z písku, zapotácel se a málem upadl.

„Dod-a-čok?“ zeptal se tvor starostlivě, pohlížel na pistolníka očima na komíhajících se stopkách a natahoval klepeta… a potom přišla další vlna a klepeta se opět zvedla v Pozdravu. Jenomže tentokrát se nepatrně zachvěla a pistolník si uvědomil, že reagují na hukot vlny, a ten zvuk právě v té chvíli poněkud zeslábl – aspoň pro toho tvora.

Pistolník pozpátku překročil skalisko, a když se vlna burácivě rozbila o pobřeží, shýbl se. Hlavu měl jen několik palců od tváře, podobné hmyzí. Klepeto mu snadno mohlo vyloupnout oči z obličeje, ale ta rozechvělá klepeta, tak podobná zaťatým pěstím, zůstala pozvednutá po stranách papouščího zobanu.

Pistolník hmátl po kameni, přes který málem upadl. Byl veliký, napůl zanořený do písku a zmrzačená pravice vyla bolestí, když se do otevřeného krvácejícího masa zarývala zrnka hlíny a ostré okraje kamínků, ale on kámen vyškubl ze země, pozvedl ho a vycenil zuby.

„Ded-a –“ začal příšerný tvor a už spouštěl klepeta níž a otevíral je, zatímco se vlna lámala a rachot utichal, a pistolník vší silou kamenem udeřil.

Zapraskalo to, když se zlomil článkovaný hřbet. Tvor se divoce zmítal pod kamenem, zadní polovina se zvedala a tloukla do země, zvedala se a tloukla. Neodbytné otázky se změnily v bzučivé bolestné výkřiky. Klepeta se naprázdno otvírala a zavírala. Zobanovitý chřtán rval hrsti písku a kamení.

A přesto se pokusil pozvednout klepeta, jakmile se přivalila další vlna, a když to udělal, pistolník mu botou dupl na hlavu. Ozval se zvuk, jako by se lámalo množství větviček. Pod patou Rolandovy boty vytryskla hustá tekutina, vystříkla dvěma směry. Zdála se černá. Tvor se prohnul do oblouku a divoce se zazmítal. Pistolník zabořil botu pevněji.

Přišla vlna.

Tvor pozvedl klepeta o jeden palec… o dva palce… zatřásl se a pak padl, jen dál škubavě rozvíral a svíral klepeta.

Pistolník zvedl botu. Ozubený zobák, který ho připravil o dva prsty na ruce a o palec na noze z jeho živoucího těla, se pomalu otevíral a zavíral. Na písku leželo jedno zlomené tykadlo. Druhé se nesmyslně třáslo.

Pistolník znovu dupl. A znovu.

Odkopl kámen stranou, jen namáhavě zamručel, rázně prošel kolem pravé strany tvorova těla a při tom po něm metodicky levou nohou dupal, drtil krunýř a vymačkával bledé vnitřnosti na tmavě šedý písek. Tvor byl mrtvý, ale on se s ním přesto musel vypořádat; za celý svůj dlouhý a podivný život neutrpěl tak vážné zranění, a stalo se mu to naprosto nečekaně.

Pokračoval, dokud v kyselé kaši z mrtvoly neuviděl špičku svého prstu, který měl stále za nehtem bílý prach z golgoty, kde s mužem v černém tak dlouho hovořili, a pak odvrátil pohled a zvracel.

Pistolník odkráčel zpět k vodě jako opilý, držel si zraněnou ruku na košili, chvílemi se ohlížel, aby se ujistil, že ten tvor už nežije, že není jako houževnatá vosa, kterou zas a znovu utloukáte, a ona sebou pořád škube, sice omráčená, ale ne mrtvá; aby se ujistil, že ho nepronásleduje, že mu tím svým smrtonosně nešťastným hlasem neklade ony nesrozumitelné otázky.

V půli cesty k vodě se zastavil, i když se kymácel, a hleděl na místo, kde předtím ležel, vzpomínal. Bylo jasné, že usnul těsně pod hranicí přílivu. Sebral torbu a roztrhanou botu.

V strohém měsíčním světle uviděl další tvory stejného druhu a v odmlce mezi vlnami zaslechl jejich tázavé hlasy.

Pistolník couval krok za krokem, couval, dokud nedošel k travnatému okraji pobřeží. Tam se posadil a udělal, co uměl: poprášil si pahýly prstů na ruce i noze zbytkem tabáku, aby zastavil krvácení, poprášil je tlustě, přestože to znovu začalo pálit (chybějící palec na noze se připojil ke sboru), a potom jenom seděl, potil se v té chladné noci, uvažoval o infekci, uvažoval o tom, jak se probije tímto světem bez dvou prstů na pravé ruce (když šlo o pistole, byly si jeho ruce rovny, ale ve všem ostatním potřeboval hlavně pravici), uvažoval, jestli ten tvor měl v zubech nějaký jed, který v něm už možná pracuje, uvažoval o tom, jestli vůbec někdy přijde ráno.

Vězeň

Kapitola 1

Dveře

1

Tři. To je číslo tvého osudu.

Tři?

Ano, trojka je tajuplná. Trojka je v srdci mantry.

Kteří tři?

První má tmavé vlasy. Stojí na pokraji loupeže a vraždy. Nakazil ho démon. Ten démon se jmenuje HEROIN.

Co je to za démona? Neznám ho ani z dětských pohádek.

Snažil se promluvit, ale jeho hlas zmizel, stejně jako hlas orákula, Hvězdné běhny, Větrné děvky; oba zmizely. Viděl, jak se z prázdnoty třepotavě snáší jakási karta, obrací se a obrací v líné tmě. Na ní se za ramenem mladého muže s tmavými vlasy šklebil pavián; jeho znepokojivě lidské prsty se bořily mladíkovi do krku tak hluboko, až jejich špičky mizely v mase. Když se podíval blíž, uviděl pistolník, že pavián drží v jedné sevřené, škrtící ruce bič. Tvář osedlaného muže se křivila v němé hrůze.

Vězeň, zašeptal přívětivě muž v černém (který kdysi býval mužem, jemuž pistolník důvěřoval, mužem jménem Walter). Trochu znepokojivé, že? Trochu znepokojivé… trochu znepokojivé… trochu –

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Zápletka

Prolog: Námořník

Vězeň

Kapitola 1 Dveře

Paní stínů

Ten, kdo postrkuje