ODSTÍNY VÁŠNĚ (ukážka)

Jennifer Ambers

Žhavé stíny

Originální název Heisse Schatten, Shadows of Love,

Bd. 003, vydáno u Bastei Lübbe AG, Köln 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6285-4

Špičková kuchařka Valerie Blumová měla chuť na něco nového a nechala se najmout na soukromou jachtu hamburského rejdaře Konstantina Steinburga. Od začátku ji ten atraktivní muž přitahoval. Ale přestože jí společné erotické zážitky otevřely nový svět, cítila, že se vůči její lásce uzavřel. Navíc narážela na stále více stop nějakého temného tajemství – zdálo se, že Konstantin je pašerák.

Mohla odkrýt jeho tajemství a otevřít jeho srdce?

Qantara! Co to jméno znamená? Obdivně jsem hleděla na úzké, strmé schůdky vedoucí z paluby největší soukromé jachty na veletrhu. Tato loď zabírala půl haly. Dotkla jsem se chladné, lesknoucí se oceli zábradlí. Chrom, zlato, blyštící se bílý a černý lak všude, kam jsem pohlédla.

Lodní kuchyně neměla nic společného s tmavými komorami v ponorkách nebo velkými, šedými vývařovnami na výletních lodích, na nichž jsem už několikrát strávila dovolenou. Tato kuchyně byla spíše technologicky vyspělou zásobovací centrálou s futuristickým designem, na ideálním místě mezi důstojnickou jídelnou, polokruhovým barem s černým, ebenovým pultem a malým, ale elegantním salonem, do něhož kulatými okny pronikalo denní světlo.

O dovolené jsem přemýšlet nemusela – jako kuchařka v prvotřídní hamburské restauraci Wallerstein jsem dala výpověď. Dobrovolně. Možná to byla chyba, protože jsem zlepšila její reputaci. Ale bylo načase zkusit něco nového, inspirativního.

Otevřela jsem dveře. Cvaklo to, když se magneticky zavřely. Nákladní prostor za kuchyní byl menší, než jsem si myslela. Zvláštní. Proč? Proč ho stavitel nevyužil lépe? To se při plánování nezeptal žádného kuchaře?

Ta jachta za pět milionů dolarů byla nádherná – bylo možné, že by vevnitř nebyla taková, jak vypadá zvenčí? Prostor, který mohl být využit, ležel ladem, což bylo u lodí, kde jde obyčejně o každý milimetr, velmi netypické.

Zamyšlená jsem se vydala zpátky a po schůdkách nahoru. Ohlédla jsem se, nedokázala jsem odtrhnout zrak od toho hezkého zařízení.

„Vypadáte zmateně,“ ozval se příjemný, hluboký hlas z kuchyně za mnou, kde jsem přece před chvílí byla.

Vyděšeně jsem se otočila. Při tom jsem ztratila rovnováhu, rukou jsem minula zábradlí a noha mi ujela na schůdku. Pád byl nevyhnutelný. Zmocnila se mě panika.

V posledním okamžiku mě chytil za ruce. Hlavou jsem narazila do ramene toho muže, který se tam tak překvapivě objevil a zabránil neštěstí. Kde se tam tak rychle vzal?

Potom jsem ho uviděla.

„Mohu vám pomoci?“ ozval se jeho chraplavý hlas těsně u mého ucha. Och! Ten měl ale zvuk! A co teprve, jak vypadal! Měl výrazné rysy ve tváři a silnou bradu, což kontrastovalo s jeho drahým, bezvadně sedícím oblekem.

„Děkuji, to bylo o vlas.“ Ještě stále jsem lapala po dechu.

Měl krátké, tmavé vlasy, kde už bylo několik šedin. Byl o něco vyšší než já, možná mu bylo něco okolo čtyřiceti, takže byl mnohem starší. Bez ohledu na tu rychlou reakci z něj vyzařoval suverénní klid.

„Steinburg Konstantin,“ představil se. Na tváři se mu objevil mladistvý úsměv a díky vráskám na lících a u očí vypadal zrale a drsně. Velmi zajímavé, pomyslela jsem si. Je ve skutečnosti starší nebo mladší, jak vypadá?

Pomalu jsem se vymanila z jeho sevření.

„Jste na mé lodi,“ pobaveně řekl, „a nezdáte se být zrovna spokojená s tím, co vidíte.“

„Pokud jste za tuto loď opravdu dal miliony, měl jste jejího stavitele hodit přes palubu a kuchyňské vybavení hned za ním.“

Ech, co jsem to řekla? Nejradši bych se do země propadla. Jak to jen ode mě bylo nezdvořilé! Přede mnou stál hrdý majitel nové přepychové jachty a já jsem mu takto zkazila radost. Ztěžka jsem polkla. Přesto jsem na něj chrabře pohlédla. K mému překvapení se jeho krátký údiv proměnil v hlasitý smích.

„Plány vnitřního vybavení jsou mé. Já nekupuju, ale prodávám lodě.“

Vyděšeně jsem sebou trhla. Není tu nějaká myší díra, kde bych mohla zmizet?, pomyslela jsem si.

„Příliš často se nesetkávám s lidmi, co zpochybňují má rozhodnutí. Kdo jste?“

„Valerie Blumová.“ Mlčení. Pak jsem dodala: „Jsem kuchařka.“

Moc sebevědomě to neznělo. Znovu jsem se shodila. Jak typické. Znovu jsem to zmastila. Rozpačitě jsem mu podala ruku. Sevřel ji a bylo mi, jako by z něj na mě přeběhl blesk z tepla a energie. Držel ji déle, než bylo nutné. Byl si toho účinku vědom? Chtěl mě provokovat? Byla jsem si tím skoro jistá a chtěla jsem stáhnout ruku a vytrhnout se mu, ale nešlo to. Jeho dlaň byla pevnější a silnější, než by se u někoho takového dalo čekat. Byla to dlaň muže, který umí zabrat, když to je nutné. Je ještě rozčilený?

„Ano? A kde vaříte?“

Mé profesionální sebevědomí se probralo. Už jsem převrátila vzhůru nohama jiné kuchyně, aby se v nich dalo optimálně pracovat.

„Ještě před čtrnácti dny jsem vařila ve Wallersteinu a vysloužila mu třetí hvězdičku. Vařím kreativně, a co nejde, opeču, osmažím, podusím nebo všechno dohromady!“

Překvapeně pozvedl obočí a potom se rozesmál. „Ve Wallersteinu? To jste ale pořádná kuchařka! To se mi líbí. Ještě před čtrnácti dny? A co děláte teď?“

„Teď si najdu novou práci nebo vyjedu do světa.“

Svraštil čelo a pustil mi ruku. Změřil si mě pohledem. Viděl mladou ženu v džínách a bílé blůze, štíhlou s malými oblinami – profesionální deformace, namlouvala jsem si – se středně dlouhými, rovnými, hnědými vlasy, pestrou čelenkou, což byl můj symbol, a tmavými obočími, jež kontrastovala se světlýma očima. Viděl ještě něco?

„A co tak obojí zároveň?“

Nechápavě jsem na něj pohlédla.

„Hledám někoho, kdo by na Qantaře řídil zásobování a kuchyni. To bude náročné – bude na ní mnoho hostů z celého světa. Takže někoho, kdo umí přemýšlet a je nápaditý. Opravdu jste tak kreativní, jak říkáte?“

Přikývla jsem a hned jsem měla pocit, že jsem se chytila do pasti.

„To místo je ještě volné. Měla byste zájem?“

Zamotala se mi hlava. Opravdu chci pevné místo? Co mé cesty? Ale…

„Nejsem zrovna levná,“ odpověděla jsem, jako bych si chtěla nechat pootevřená zadní vrátka.

„Pokud je vám jasné, že vás nebudu platit za řeči,“ řekl s drzým, skoro arogantním úsměvem, „potom je cena v pořádku. Toto je má vizitka. Spojte se s Viktorií a už zítra můžete podepsat smlouvu.“

Znovu si mě změřil pohledem, bylo to skoro fyzicky cítit. Hleděla jsem mu do očí. Šňůrka na blůze se poněkud uvolnila. To se muselo stát během mého pádu. Ve výstřihu tak byl vidět okraj mé podprsenky. Zalapala jsem po dechu. Teď se díval na schůdky, na místo, kde jsem málem spadla.

„Jste v pořádku?“ Dal si ruce v bok a těkal pohledem mezi mnou a zábradlím.

Och, takže tak to bylo. Skoro zklamaně jsem zamumlala „ano“. Přikývl a zmizel, než jsem mohla něco dodat.

Podlamovaly se mi nohy. To byl muž. Měla jsem s ním plout kolem světa? Získala jsem novou práci a jakou! Cesty, peníze a šéf, který na mě udělal takový dojem. Hleděl mi do výstřihu. Ale kdo, ksakru, je ta Viktoria?

Spokojená sama se sebou a s vyhlídkou na cestování jsem prošla jachtu. Zapamatovala jsem si nejkratší cesty. Měla jsem smlouvu jako šéfkuchařka, na rok, neuvěřitelně dobře zaplacenou, ale zato jsem měla být na jachtě stále k dispozici.

Představovala jsem si nadcházející rok a vybavovaly se mi obrazy moře, oblohy a pobřeží. Skoro jsem cítila na kůži teplý vítr a ve vzduchu sůl. Těšila jsem se na mumraj na tržištích pobřežních měst a hlavně na vaření. A potom, můj šéf. Myslela jsem na něj častěji, než jsem si chtěla přiznat. Už za týden jsme měli vyplout do Středomoří.

Zásobování znamenalo velký logistický výkon. Proto jsme pozítří měli poradu, ale ne v jeho kanceláři, nýbrž až večer – předtím neměl čas. Měli jsme jít do hotelu Meridien na pracovní večeři. Byla jsem zvědavá – kuchař tam byl loni můj nejsilnější konkurent při mistrovství Evropy v Paříži. Tehdy vyhrál – s mým receptem. Ten ničema!

Přírodní světlo bylo pro lodní kuchyni neobvyklé. Podle všeho byla pro majitele důležitá. Zřejmě byl přítelem dobrého jídla a obsluhy.

Všechno, na co tam padl můj pohled, bylo výtečné. Zároveň bylo ledasco nenápadně zakryté a mnohé dokonce neviditelné. Kdo vstoupil do té kuchyně a sousedních prostor, viděl jen to, co Konstantin Steinburg chtěl, aby viděl. Patřím sem já? Seznam oděvů to naznačoval, proč ne?

Rozhodla jsem se, že si udělám přesný obrázek o všech možnostech. Musela jsem umět plánovat, tam by mi spontánnost nepomohla. Spíš šlo o to včas si rozmyslet, co všechno bych mohla potřebovat. Kolik kreativity vydrží jeho zahraniční hosté?, ptala jsem se. To, že pro Araby nemůžu vařit vepřové, mi bylo jasné.

Východ z kuchyně hraničil s koktejlovým barem, vedle byla vkusná kuřárna ve stylu amerického Jiuh. Jinak všude dominoval bílý lak, ale stoly v kuřárně a bar byly z ebenu, který byl neuvěřitelně hladký. Třpytící se stříbrošedé podušky tomu dodávaly atmosféru jako chladivý vánek v horkém dni. Bylo to velmi maskulinní zařízení, široko daleko žádná stopa ženské ruky. Na zarámovaných fotografiích byl jen on sám, jak si potřásá rukou s mocnými tohoto světa. To v jeho životě opravdu nebyla žádná žena?

V jeho kanceláři jsem poznala Viktorii, což byla jeho asistentka. Byla to vysoká, překrásná žena s dlouhými, tmavými vlasy, které měla spletené do copu – atraktivní a pracovitá. Oddechla jsem si, když jsem zjistila, že je sice kompetentní, měla diplom z Harvardu a postavu sportovkyně, ale také mnohem starší než její šéf. Mohla jsem jen doufat, že po padesátce budu vypadat jako ona. Hned jsme si začaly rozumět, i díky její srdečnosti.

Společně jsme prošly mou smlouvu, hlavně dodatek, kde byly extra požadavky.

„V každém případě potřebuju nové šaty,“ řekla jsem.

Ve smlouvě byl seznam oděvů, pro které byly vyhrazeny speciální fondy. Do toho patřily šaty a sukně různých délek a pro všechny možné příležitosti, stejně tak jako blůzy, košile a zástěry jako pracovní oblečení. Kalhoty tam nebyly. Viktoria se pousmála, když viděla, jak jsem překvapená. „Žádný muž by nikdy nepracoval v ženských šatech, ale ženy si stále myslím, že musejí v mužských šatech vydržet. Jsi žena, přiznej si to,“ řekla, „a snaž se! Od toho je ten fond, je skoro bez hranic.“

„Tak dobře, mohla bych pod zástěrou vařit i v hedvábných šatech,“ řekla jsem pobaveně. Ta představa mě rozesmála.

Pak jsem v těch hedvábných šatech dlouhých po kolena stála v podpalubí a divila se, jak dobře se v nich cítím a jak hebké jsou na dotek.

Tady dole byla menší skladiště. Ve všech byly chladící systémy, takže jsem měla spoustu prostoru, byť jsem to nečekala. Nebylo to nutné, ale přesto to bylo lepší. Šla jsem dál. Tam někde byl určitě malý nákladní výtah – to by pro kuchyni bylo užitečné. A vskutku tam byl. O něco dál vzadu byly další prostory, ne však skladiště.

Zaklepala jsem na dveře s nápisem inženýr/ technik. V té místnosti seděl zhruba čtyřicetiletý muž. Na první pohled působil poněkud obtloustle, ale to klamalo, byl svalnatý. Seděl před půlkruhem z obrazovek, knoflíků a pák. To byl Giulio de Lombardi, hlavní inženýr a druhý kapitán. Posádka byla velmi malá, zdálo se, že i tak velkou loď je možné řídit téměř bez lidí.

„Potřebujete ještě páky, když je všude elektronika?“

„Loď musí plout i bez elektroniky. Elektronika může přestat jít kvůli vodě, bleskům, magnetismu, poruchám rádiových vln. Páky ne.“

„To je při plavbě obvyklé?“

Rozesmál se. „Ne, obvyklé ne. Ale nedá se to vyloučit.“

Snažila jsem se představit si takové nouzové situace, ale nedařilo se mi to. Sevřel se mi žaludek. Chci to vůbec vědět? „Takže preventivní opatření, dá se říct?“

„Ano, představ si, že tu v zásadě existují dva souběžné systémy – elektronika, která se dá obsluhovat tiše a velmi pohodlně, pro případ, že se neobjeví žádné problémy a je dost elektřiny. A vedle toho je druhý systém – mechanický a jednoduchý, jak jen to je možné. Máme ještě naftový generátor, ale to není víc než starý dobrý kotel na uhlí.“

„Není to jako kdysi dávno?“

„Tento systém neodpovídá stavu techniky, ale pokud by na moři byla elektronika poškozena, zachrání nám život.“

„Pan Steinburg dbá na bezpečnost?“

„Že by se bál rizika? To ne. Ale nechce ztratit kontrolu, hlavně když jde o počítače. Počítače se v zásadě nedají zabezpečit. Pan Steinburg má takovou povahu, že nic neponechá náhodě. Stále má ruce na kormidle. Mimochodem klade velké nároky. Na každého!“

„Je to zábavné pro něj pracovat?“

Zamyšleně se poškrábal na bradě. „Netoleruje žádné chyby. Pokud potřebuješ pochvalu, tak jsi tu na špatné adrese. Každý tu má své úkoly, a když se plní, všichni se mají perfektně.“

To neznělo zrovna tak, že by tam byl přátelský kolektiv. „Jak dlouho pro něho pracuješ?“

„Dvacet let.“

To mě překvapilo. „Jak je to možné?“

„Jsme profesionálové. Vážíme si jeden druhého. Můžeme se spolehnout jeden na druhého – v případě potřeby s nasazením vlastního života.“

„Pak ho určitě znáš poměrně dobře…“ Odvážila jsem se té nejdůležitější otázky. „Má ženu?“

Rozesmál se. To mi vůbec nepřipadalo vtipné! Provokativně na mě hleděl. „Pevný vztah ne. Každopádně se zorientuj na lodi. Čím lépe ji budeš znát, tím lépe se budeš moct starat o stravování. Utratí se tu hodně peněz.“ Rozesmál se, jako by řekl nějaký dobrý vtip. Zase něco, čemu jsem nerozuměla. Že by něco skrýval? Že by to byl drsný, ale poctivý námořník? V tom případě bych tam vlastně dobře zapadla. Do posádky. A ke Konstantinovi.

Valerie, pomyslela jsem si, je starší a bohatý a je to tvůj šéf. Přestaň s tím. Proč by se zajímal o něco jiného než o tvé kuchařské umění?

V té chvíli mi však ďáblík na mém rameni začal našeptávat, že se velmi zajímal o můj výstřih…

Kdy ho zas uvidím? Nemohla jsem se dočkat, až mu popíšu své cestovní plány, a ještě víc jsem toužila po jeho přítomnosti – bez ohledu na tyto plány.

Table of Contents

Úvod

Povídka