ODSTÍNY VÁŠNĚ (ukážka)

Jasmin Eden

Spoutaná touha

Originální název Gefesselte Lust, Shadows of Love,

Bd. 002, vydáno u Bastei Lübbe AG, Köln 2013

Překlad Marek Pavka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s.r.o., Brno, 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Marek Pavka, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s .r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6283-0

Mladá novinářka Helena Feldkampová byla poněkud ostýchavá, když nastoupila na své první opravdové místo, do redakce vyhlášeného berlínského časopisu „B-Touch“. Její přímý nadřízený, šéfredaktor Jonah Winter, ji fascinoval, ale Marcus Dramstein, majitel a spoluzakladatel časopisu ji před jejím novým šéfem varoval.

Přesto se Helena s Jonahem spustila a po společné návštěvě jedné výstavy spolu strávili noc. Užívala si nově objevené vášně, ale pak se jí zhroutil svět, když zjistila, že Jonah má něco společného s jednou osudovou ranou v její minulosti. Mohla mu ještě věřit?

Ještě nikdy jsem se necítila tak špatně jako dnes. Sukně, která na mě ještě včera vypadala skvěle, mi teď připadala staromódní a příliš dlouhá, sako příliš velké a halenka pod ním byla vyloženě nesnesitelná. Navíc mi už nedržel účes a make-up se mi smyl potem.

Samozřejmě že jsem s tím problémem byla jediná. Ostatní ženy v redakci s elegancí nosily minisukně, které vypadaly spíš jak široké opasky. Saka, pod kterými se nerýsovaly žádné tukové záhyby. Ani jedna z nich se nelíčila – určitě ráno vstaly a vypadaly dokonale.

Ne jako já. Přestože jsem se narodila v Berlíně, dětství a studia jsem strávila v jedné díře v dolním Bavorsku. A také jsem si tak teď připadala: jako buranka, která je poprvé ve městě. Přesněji řečeno, styděla jsem se za svůj vzhled. A to zrovna první den v práci, v jedné z nejvyhlášenějších berlínských redakcí.

Přesně v devět jsem vstoupila do budovy vydavatelství a od té doby jsem trčela ve foyeru. Tam jsem potkala jednu z těch perfektních žen a čekala na setkání se svým budoucím bossem, Jonahem Winterem. Už dvacet minut jsem stála v tom prostoru a dlaně jsem měla stále zpocenější.

Zkřížila jsem si ruce na hrudi a pohlédla na ocelový nápis na zdi: B – Touch.

Pocítila jsem hrdost, která na chvíli zaplašila nervozitu. Mohu pracovat pro B – Touch, což bude má první opravdová novinářská práce – a hned v takové redakci.

Vlastně jsem ani nečekala, že si mě pozvou, ale ke svému překvapení jsem ani ne dva týdny po tom, co jsem odeslala životopis, dostala pozvánku do Berlína.

To byla jediná vada na kráse na tom celém. B – Touch měl redakce v Mnichově a Frankfurtu, stejně tak jako v Londýně. To místo bylo vypsáno bez udání lokace a já jsem se o něm dozvěděla jen náhodou. Můj školitel na stáži mě na to upozornil. Myslel si, že bych se měla dostat do větší redakce, protože v našem malém obecním listu bych žádnou kariéru udělat nemohla. A tak jsem jim poslala životopis. Že z toho bude zrovna Berlín, jsem netušila. Jako naschvál Berlín! A to přestože jsem si přísahala, že tam už nikdy nevkročím. Od té doby, co…

„Pan Winter již skončil poradu. Pojďte za mnou, prosím.“

Probrala jsem se ze svých myšlenek a vůbec jsem nevěděla, s kým ta dlouhonohá krasavice mluví. Ale potom jsem pochopila, že jsem jediná v celém foyeru. Odkašlala jsem si. „Och… ano.“

Otočila se, přičemž si shrábla pramen dlouhých černých vlasů. Linul se z ní drahý parfém. Sevřelo se mi hrdlo. Byla jsem beznadějně špatně oblečená, určitě jako jediná.

Ta kráska mě z foyeru přivedla do velké zasedací místnosti, kam jsem celou dobu hleděla. Ze vstupní haly jsem viděla jen několik psacích stolů, ale vevnitř byly i větších stoly, u nichž sedělo několik lidí, kteří vášnivě diskutovali.

Všude byly monitory s přilepenými lístky nejrůznějších barev. Na stěnách vedle obrazů, které jsem nedokázala zařadit, visely nástěnky s tématy, hesly a uzávěrkami. Všude zvonily telefony a několik mužů a žen telefonovalo nebo psalo na počítačích. To se s mým pracovištěm na stáži srovnat nedalo. Tam bylo všechno spíš útulné. Dokonce i při pátečních redakčních poradách tam bylo jen pět spolupracovníků, spousta kávy a koláče z pekárny za rohem. Vědí lidé v této redakci, jak vypadá koláč?

Zase jsme redakci opustily a vstoupily do proskleného výtahu. Už ve foyeru jsem viděla jeden výtah, který nevypadal tak futuristicky jako tato malá raketa. Během několika vteřin jsme se ocitly v desátém poschodí.

Dveře se otevřely a krasavice ukázala do chodby. Vyšla jsem z výtahu. K mému překvapení ta žena z výtahu nevystoupila a zase sjela dolů, zatímco já jsem zůstala na chodbě. Koberec byl modrý, stěny béžové a visely na nich zarámované fotografie.

Na konci krátké chodby stál velký psací stůl a dveře. Za psacím stolem seděla další krasavice. Když si mě všimla, zkoumavě si mě prohlédla. „Helena Feldkampová,“ řekla jsem skoro šeptem, protože to tam vypadalo jak v knihovně. „Mám schůzku s Jonahem Winterem.“

Mladá žena pohlédla na obrazovku počítače a přikývla. „Chvíli počkejte.“

I já jsem přikývla a začala si prohlížet fotografie na stěnách. Všechny byly v modré a šedé – a autor byl velmi nadaný. Zachycoval nejrůznější scenérie rozpadajících se továren nebo betonových budov, které byly fotografované s umělým světlem nebo doladěny poté počítačem.

Ty snímky si byly podobné, šlo o sérii. Byla na nich lana omotaná či různým způsobem ovázaná okolo různých částí lidských těl – paží, nohou, kotníků, boků, krků a jednou dokonce okolo ňadra. Modelem stály výhradně ženy a nikde tam nebylo nic pohoršujícího. Přesto to působilo svým způsobem eroticky a já musela polknout.

V té chvíli se otevřely dveře a já sebou vyděšeně trhla, jako by mě přichytili při něčem zakázaném.

Ze dveří vyšel jeden muž v drahém černém obleku. Měl černé, dozadu sčesané vlasy, na spáncích a vousu však už byly šediny.

Za ním se objevil další muž. Byl mladší a i on měl na míru ušitý oblek. Sako mu perfektně sedělo na širokých ramenou, ale látka nebyla černá, nýbrž tmavomodrá. Ta barva automaticky přiváděla pozornost na jeho oči, které byly jen lehce světlejší, takže kontrastovaly s jeho snědou pletí. Ačkoli první z nich byl vysoký, ten druhý za ním moc nezaostával. Oba si vyměnili několik slov, kterým jsem nerozuměla, a potom si potřásli rukama. Ten starší se otočil k odchodu a usmál se na mě, když mě míjel. Byla jsem příliš strnulá na to, abych na to odpověděla.

Mladší muž zase zmizel ve své kanceláři, ale jeho charisma zůstalo ve vzduchu jako nějaká vzrušující vůně. Ještě nikdy jsem nepotkala tak přitažlivého muže a do té kanceláře by mě nedostali ani za nic. Pokud to je Jonah Winter, pomyslela jsem si, tak mě okamžitě vyhodí. Někdo takový se přece nebude zahazovat s šedou myší, jako jsem já.

„Můžete jít dovnitř.“

Skoro jsem neslyšela sekretářku a byla jsem zaneprázdněna jedinou myšlenkou: Musím odtud pryč.

Otočila jsem se a vydala se k výtahu.

„Paní Feldkampová?“

Zarazila jsem se. To nebyla sekretářka. Ten hlas byl hluboký, měkký jako samet a sladký jako čokoláda.

„Myslím, že jste si spletla dveře. Moje kancelář je tady.“

Neotáčej se, Heleno, běž dál, k výtahu, už tam skoro jsi…

Jonah Winter mi položil ruku na rameno. Vůbec jsem neslyšela jeho kroky. Jeho ruka byla velká a těžká a i přes sako jsem cítila její teplo. Bezděky jsem si představila, jak horká by jeho dlaň musela být, kdyby mi ji položil na kůži, ale hned jsem tu myšlenku zaplašila. O takových věcech jsem nikdy nepřemýšlela.

Jemně mě otočil k sobě a já nedokázala odolat pohledu jeho modrých očí. V kanceláři si musel svléct sako, protože teď tam byl bez něj. Rukávy bílé košile měl vyhrnuté a tak byla vidět jeho bronzová předoktí. Linula se z něj nevtíravá, ale omamná vůně vody po holení, která se dokonala shodovala s vůní jeho těla. Zatočila se mi hlava.

„Pojďte. Možná byste se měla posadit, paní Feldkampová. Jste nějaká bledá.“

Už jsem překonala paniku, ale stále jsem nebyla schopná promluvit. Takže jsem mlčky šla za ním do jeho kanceláře. Byla velká, ještě větší, než jsem si ji představovala. I tato místnost byla laděná do modré. Na stěnách visely další snímky ze série na chodbě. Tyto byly poněkud odvážnější, ale stále vkusné. Byly osvětleny malými lampami.

V zadní části místnosti byla velká sedačka v modré, v přední velký psací stůl. Jonah Winter mi nabídl místo na pohovce a z láhve na malém stolku mi nalil vodu. S úsměvem mi podal sklenici a pak se díval, jak piju.

„Už je to lepší?“ zeptal se, když jsem sklenici postavila na stolek. „Omlouvám se, že jsem se vám ještě nepředstavil, jak se sluší a patří. Jsem Jonah Winter. Doufám, že jsem vás nevyděsil.“

Zavrtěla jsem hlavou a pak se osmělila. „Byla to jen… panika. To se mi občas stává.“

Předklonil se a rukama se opřel o stehna. Jeho omamný parfém mě zahalil a já se cítila bezmocná. „Má to nějaký spouštěč?“

„Ne,“ zalhala jsem.

„Tomu se mi nechce věřit.“

Poprvé jsme se viděli teprve před několika okamžiky a přesto jsem už měla pocit, že mi čte myšlenky. V jeho hlasu byl panovačný tón. Přeběhl mi mráz po zádech.

„Někdy mívám při stresové situaci… okno,“ řekla jsem a podivila se, že o své největší slabině vyprávím zrovna jemu, zcela neznámému člověku. „Pak se mě zmocní panika.“

Zapřel se a změřil si mě pohledem. „Takže jsem vám tedy nahnal takový strach, že jste propadla panice?“

Pokrčila jsem rameny a nervózně si urovnala sukni. „To… měla jsem strach, že se sem nehodím.“

„Myslíte, že nemáte nezbytné schopnosti?“

Zavrtěla jsem hlavou. Ne, to ne. „Myslím, že jsem dobrá novinářka. Proto jsem se ucházela o toto místo. Ale obávám se, že… se sem nehodím opticky,“ dodala jsem podstatně tišeji.

„Jenže já jsem si vás vybral právě kvůli vašim schopnostem,“ odvětil Jonah Winter a já s údivem zvedla hlavu. Netušila jsem, že si mě osobně vybral šéfredaktor. Spíš jsem si myslela, že to udělal někdo jiný. „Budete pracovat se mnou, v mém oddělení. Za to od vás očekávám intuici, píli a vášeň. Pokud to máte, je vše ostatní lhostejné.“

Po jeho slovech jsem se opravdu cítila lépe. Musel to na mě vidět, protože na jeho pohledné tváři se objevil úsměv. „Jsou tím vaše pochybnosti odstraněny?“

Přikývla jsem. Vstal a já to udělala také. U dveří se zastavil a podržel mi je. „Ať vám Aliya ukáže oddělení. Zítra se uvidíme na poradě.“

Poděkovala jsem a už jsem chtěla jít, když mě chytil za ruku. „Kvůli optice nemějte obavy, Heleno. Kráska jako vy sem zapadne.“

Než jsem mohla odpovědět, zavřel za mnou dveře a já stanula s otevřenými ústy na chodbě.

Aliya byla malá žena tureckého původu s postavou sexbomby a hlubokým, nakřápnutým hlasem, který mi vyvolával husí kůži. Když se smála, působilo to jako sexuální obtěžování. A smála se hodně. Vždycky při tom trhla hlavou a její velká ňadra se chvěla jako při zemětřesení.

„Vítej!“ pozdravila mě. Ačkoli měla boty s vysokou podrážkou, sahala mi po nos, a to jsem nebyla nijak zvlášť vysoká.

Prováděla mě chodbami osmého patra. Byl tam větší klid než ve velké společné kanceláři v přízemí, což ale bylo dáno jen tím, že tu bylo víc oddělených kanceláří. „Vlastně si ten, kdo sem přijde, musí to privilegium nejdřív zasloužit,“ řekla, ale její mrknutí mi prozradilo, že mi můj rychlý vzestup nezazlívá.

Poněkud jsem se uvolnila. „Kdo potom pracuje dole v té velké kanceláři?“ zeptala jsem se.

Aliya na mě pohlédla a usmála se. „Říkáme jim poslíčci. V přízemí se dělají rešerše a píšou se tam články. Tady se dělá koncepce každého vydání a grafika a jednotlivá témata se přidělují týmům.“

„To je poněkud neobvyklá metoda,“ poznamenala jsem.

„Ano, za to vděčíme Jonahovi. Hodně toho změnil, když se stal šéfredaktorem, ale vyplatilo se to. Pod jeho vedením se B-Touch stal rychle nejdůležitějším berlínským časopisem o životním stylu a později se vyhoupl mezi evropskou špičku. Teď marketingové oddělení pracuje na tom, abychom se etablovali i v zámoří.“

Mezitím jsme dorazily ke dvěma proskleným dveřím, co byly naproti sobě. Za každými byla světlem zalitá místnost s dlouhým, oválným stolem. Na dveřích stálo, že jde o zasedací místnost 1 a 2.

Hučelo mi v hlavě. Všechno tam bylo jiné než v mé staré redakci. Jak tam jen můžu zapadnout? „Co má být mým úkolem?“

Aliyah mě vedla dál chodbou do jedné kanceláře, kde byly dva psací stoly. Byla tak velká jako má celá někdejší redakce a s rostlinami, žlutými obrazy a módními doplňky působila útulně. „Prozatím zůstaneš u mě.“ Zamrkala na mě. „Zapracuju tě. Potřebujeme tě hlavně pro témata na titulní stranu. To zní jednoduše, ale věř mi, je to dřina a budeš muset běhat po celé redakci.“

Přitáhla si židli k psacímu stolu a pokynula mi, abych se také posadila. „Ale jsem si jistá, že to zvládneš. Jonah by si tě nikdy nevybral, kdybys neměla talent.“

Zpozorněla jsem. „Jak dlouho vlastně Jonaha znáš.“

Aliya se usmála. „I ty jsi asi spadla do léčky pana Sexy, co? Ale nedělej si naděje. Jonah je jako šéf výtečný, ale s ženami nemilosrdný. Věř mi, už to zkoušely mnohé, včetně mě.“

Posadila jsem se na židli. Psací stůl byl velký, ale obrazovka počítače ho dobře vyplňovala. „Myslíš, že je…“

„Teplý?“ dodala Aliyah. „Ne, to docela určitě není.“ Spiklenecky se ke mně naklonila. „Už ho viděli s mnoha ženami, ale s žádnou nevydržel. Podle všeho se drží zásady „jen žádné kolegyně“ a má zálibu ve vztazích na jednu noc. Údajně byl zasnoubený, ale dotyčná ho opustila. Od té doby si žádnou ženu nepřipustí k tělu.“

Lehce mě píchlo u srdce. Zdálo se, že to je sexuální dravec, ale také velmi osamělý člověk. Tak nějak mi ho bylo líto.

První den v práci byl plný nových dojmů. Aliya mě uvedla do pracovního systému v redakci a já slyšela tolik pojmů, až se mi z toho zatočila hlava. Všechno jsem si zapisovala do svého kalendáře, dělala si poznámky a cítila, jak má nervozita pomalu mizí. Ne všechno tu bylo jiné jak v mé dřívější práci – a v tom přepychovém vybavení a módních názvech jsem začala rozeznávat důvěrně známé struktury a mechanismy. Pomalu jsem se začala dostávat do rytmu, čehož si všimla i Aliya. V šest večer vypnula svůj počítač a řekla mi, že můžeme jít domů. „Dnes tě pustím normálně. Ale nezvykej si na to, přesčasy tu patří k dobrému tónu.“

Ta vyhlídka mě neděsila. V posledních hodinách jsem si všimla, proč mě najali – bavilo mě diskutovat o tématech, dělat rešerše k článkům a reportážím a vybírat spolupracovníky pro jednotlivé úkoly a koordinovat je. Pro mě za mě bychom mohli klidně pracovat i do noci.

Aliya si sbalila své věci, zatímco já čekala, až se můj počítač konečně vypne. Kývla na mě. „Takže zítra v devět.“

Odpověděla jsem na její kývnutí, ale nijak jsem nespěchala. S kabelkou přes rameno jsem vyšla na chodbu a sjela do přízemí, kde ještě vládl zběsilý ruch. Tentokrát jsem tudy prošla bez komplexů. Opravdu jsem tam nepatřila – a byla jsem za to ráda. Dokonce jsem se usmála, když jsem pohlédla do té společné kanceláře, a kývla jsem na ženu na recepci. I já jsem teď na hrudi měla redakční průkaz. Tato kartička s fotkou, kterou mi v poledne vyrobila Aliya, dělala divy. Přestože žena na recepci ještě působila poněkud pobouřeně ohledně mého oděvu, už to neukázala tak otevřeně jako ráno. Už jsem nebyla obyčejná návštěvnice, nýbrž součást týmu.

Na parkovišti jsem přišla ke své malé corse. Než jsem ji odemkla, zarazila jsem se a vzhlédla nahoru. Vysoko nade mnou bylo desáté patro a v něm kancelář Jonaha Wintera. Tam se ještě svítilo. Nestojí tam někdo u okna a nedívá se na mě? Když se soustředím, možná uvidím jeho oči, výraz v jeho tváři… Při té myšlence mi naskočila husí kůže, ale nebylo to nepříjemné. Spíše to bylo jako nečekané pohlazení po krku.

Vtom jsem uslyšela kroky. Zněly těžce. Trhla jsem sebou a pustila klíče od auta. Teprve teď jsem si všimla, jaká tam je tma a jak je to daleko od vchodu do budovy. A nenapadlo mě nic lepšího než tam stát a snít! Rychle jsem se ohlédla přes rameno, ale uviděla jsem jen mohutnou postavu. Zatnula jsem zuby, klekla si a začala hledat klíče. Musím do auta, tam budu v bezpečí. Jenže všechno, co jsem našla, byl jen štěrk a stébla trávy.

Dočista jsem zpanikařila, když mi kdosi položil ruku na rameno. „Myslím, že váš klíč spadl za zadní kolo.“

Ohlédla jsem se. Byl to ten vysoký muž, kterého jsem dnes ráno viděla, jak vychází z kanceláře Jonaha Wintera. Přátelsky se na mě usmíval. Nevěděla jsem, co říct, a namísto toho jsem sáhla k zadnímu kolu. Opravdu jsem tam nahmatala svou klíčenku ve tvaru růže, kterou jsem nosila už pěkně dlouho. Zvedla jsem ji a zase jsem vstala. „Vidíte,“ řekl ten muž s úsměvem a podal mi ruku. „Jmenuju se Marcus Dramstein. Už jsme se dnes potkali, že ano?“

Dramstein, Dramstein… To jméno mi bylo povědomé a pak jsem si uvědomila, kde jsem ho slyšela, nebo spíše četla. Byl to majitel B-Touch – můj nejvyšší šéf!

Otevřela jsem ústa jako ryba na suchu, ale nedostala jsem ze sebe ani hlásku. Než jsem se mohla ztrapnit ještě víc, zase jsem je zavřela a jenom jsem přikývla. „Helena Feldkampová, ode dneška se zapracovávám v koordinaci a plánování,“ řekla jsem slabým hlasem. „Díky za vaši pomoc, pane Dramsteine.“

Stiskli jsme si pravice. „Obávám se, že jsem to celé způsobil já, když jsem vás vyděsil. Říkejte mi Marcus.“

Nebyla jsem si jistá, čím jsem si zasloužila tuto čest, ale opět jsem přikývla. „Já jsem Helena.“

Podle všeho s tím byl spokojený. Přikývl a dodal: „Smím tě pozvat na večeři, abych se ti tak omluvil?“

Překvapena jsem na něj hleděla. „To… to…“

„Nemáš hlad?“

Kručelo mi v žaludku, protože jsem od snídaně nejedla. Marcus se usmál a kývl na mou Corsu. „Počkej tady, přijedu se svým autem sem. Můžeš jet za mnou.“

Table of Contents

Úvod

Povídka