Alice Broadway

INK: Jizva

Originální název: Scar, vydáno u Scholastic Ltd, 2019.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text © Alice Broadway, 2019

Translation © Martina Buchlová, 2020

Cover illustration by Jamie Gregory © Scholastic Ltd, 2019

Cover and inside artwork reproduced by permission of Scholastic Ltd.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-7279-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9280-6 (mobi)

Pro Davea. Moji lásku.

Kapitola první

Obličejem dopadnu na štěrk a kousnu se do jazyka.

Noha na mých zádech patří Hansi Mřenkovi. Zatlačí silněji, užívá si pohled na dalšího nového uctívače, kterému nezbývá nic než uvěřit. Odplivnu krev smíšenou s prachem a ta ulpí na Ostřížových bosých chodidlech. Nakloní se ke mně a zašeptá.

„Vítej doma, Leoro. Musím ti toho tolik říct.“

Odplivnu si znovu, tentokrát už mu na nohy mířím schválně.

Pro dav stojící v uctivé vzdálenosti od svého vůdce to vypadá, že se mu klaním. Lidé souhlasně jásají. Neradují se z mého návratu, ale z toho, že starosta Ostříž stojí nade mnou, nad nimi, že vládne svému lidu. Muž, který se stal bohem.

Myslela jsem si, že budeme v bezpečí, že začneme s čistým štítem. Myslela jsem si, že Ostříž je mrtvý.

Silné ruce Hanse Mřenky mě vytáhnou na nohy. Chytne mě za vlasy tak, že nemůžu hýbat hlavou, a pak mě otočí obličejem k davu, který se trochu utiší, aby mohl poslouchat. Dívám se na tváře lidí, kteří byli mými přáteli. Lidí, se kterými jsem vyrostla. Očima hledám Racku. Nikde ji nevidím.

„Tady je vaše zrádkyně.“ Ostřížův hlas zní vítězně.

„Tady je ta, která přivedla nepřítele k našemu prahu a vraha na naše náměstí.“

Z davu se ozve strašlivé zavrčení. Starosta čeká, až odezní. „Já jsem však, přátelé, její zlé úmysly využil pro účely dobra. Připravovala mou zkázu, ale já se postaral o svoje vzkříšení. Svět má vyšší záměr a ani zkažené plány zrádce nám nezabrání v tom, abychom dosáhli svého skutečného osudu. Nemějte obavy, nemějte strach. Vítězství je naše.“

Zavrtím hlavou, ale okamžitě toho lituji, když si mě Mřenka přitáhne za vlasy a poraněnou čelistí mi projede vlna bolesti. Potom mě Mřenka pustí, chytne mě za paži a táhne mě s sebou k tmavým dveřím vládní budovy.

„Je načase, abychom si promluvili,“ utrousí starosta Ostříž, když nás následuje dovnitř.

Kapitola druhá

Ve starostově pracovně nejsem poprvé, ale tentokrát z toho mám jiný pocit. Předtím mě vždycky alespoň trochu potřeboval. Potřeboval, abych šla do Vranova, protože jsem byla jediná, kdo mu tam mohl dělat špionku. Potom mě potřeboval, aby mě mohl předvádět jako svoji loutku. Bojím se, že teď už mě nepotřebuje vůbec.

Z pachů místnosti kolem mě se mi zvedne žaludek. Kůže, pot, rozečtené knihy a leštěné dřevo. Lehký kovový odér mě přiměje myslet na zbraně – naostřené čepele –, ale když si nateklým jazykem přejedu přes rty, dojde mi, že to je jen pach rve. Na ten si ještě zvyknu.

Stojím na místě, nohy se mi třesou. Zezadu cítím na rameni dech Hanse Mřenky, ale už mě nedrží ani se mě nesnaží nějak omezovat. Teď už nepředstavuju žádnou hrozbu. Mohla bych se pokusit utéct, ale zastavili by mě dřív, než bych se dostala ke dveřím. A vůbec, už mě unavuje pořád utíkat, připadá mi, že mi to nikdy moc nešlo. Ze starosty Ostříže vyzařuje kočičí spokojenost.

Oblékl si vínové roucho a usadil se na své židli. Jednu nohu má přehozenou přes druhou, lokty položené na bočních opěrkách a jednou rukou si podpírá bradu. Zeširoka se usmívá a při mrkání pohybuje víčky tak pomalu, jako by znal nějaké tajemství, které je ostatním smrtelníkům skryto. Je naživu. Je to nemožné, neuvěřitelné, ale přesto…

„Nezeptáš se mě na mé tajemství?“ Zvedne jedno obočí, nakloní hlavu na stranu a prohlíží si mě. „Chci říct, copak jsem tě aspoň trochu neohromil? To, že někdo vstane z mrtvých, se nestává každý den.“

„Ohromuje mě akorát vaše drzost.“ Trochu mě vyleká, jak klidně a vyrovnaně můj vlastní hlas zní. Nehodlám dát najevo, jak jsem šokovaná – že je pro mě skoro nemožné zpracovat to, co vidím. „Ohromuje mě, že tuhle hru hrajete v takovém měřítku. Ale vy přece rád klamete svůj lid. Nevstal jste z mrtvých.“ Vykouzlím kyselý úsměv. „Jediný zázrak, který se tu stal, je ten, že vám všichni věří.“

„A ty mi nevěříš.“ Není to otázka a výraz jeho obličeje odráží zamyšlené zklamání. Po chvíli se postaví a projde kolem stolu směrem ke mně. Jeho roucho se pohybuje a já pod ním vidím záblesky jeho krásné kůže. Skoro to vypadá, jako by zářil, temně, jako žhavý uhel. Připadá mi, že kdybych se ho dotkla, popálím si kůži. „Mrzí mě, že o mně pochybuješ.“ Stojí těsně u mě, tak blízko, že cítím teplo jeho těla. „Ale podívej se…“ Shodí svoje hedvábné roucho a rozpaží ruce, abych viděla každý kousek jeho tetování, každý záhyb jeho svalů. „Viděla jsi všechnu tu krev. Viděla jsi to napadení.“

Snažím se na to nemyslet, přesvědčuju svoji paměť, aby mi tu vzpomínku nepřehrávala, ale už je pozdě. Vidím ho, jak leží pobodaný na zemi v kaluži krve. Vidím, jak se nad ním triumfálně tyčí Sana s černou látkou omotanou kolem tváře. Zabila ho… Nebo jsem si alespoň myslela, že…

„Ty si to ráno pamatuješ. Vidím ti to ve tváři. Podívej se na mě, Leoro. Tak podívej se na mě.“

Ta jizva se nedá přehlédnout.

Na citlivém místě těsně pod jeho žebry se táhne tmavá linka s narůžovělými okraji, na tři prsty dlouhá. Hrozivá, nelítostná rána. Měl by být mrtvý. Byl mrtvý.

„Jak?“ Můj hlas je sotva slyšet. Natáhnu ruku směrem k ráně.

Ostříž se potěšeně zasměje.

Mřenka se postaví těsně za mě. „Nedotýkej se ho,“ varuje mě.

„Ale no tak, Hansi,“ řekne Ostříž. „Nech ji, ať si sáhne, ať si mě prozkoumá. Konec konců, to je jediný způsob, jak mi uvěří. A ty moc dobře víš, jak zbožňuju nové stoupence.“ Podívá se na mě, jako by mě vyzýval, abych řekla ne – ale chce, abych řekla ano.

Než si stihnu uvědomit, co dělám, dotýkám se jeho teplé kůže. Kleknu si, abych se mohla lépe podívat. Zatlačím na ránu a pozoruju, jestli Ostříž ucukne nebo se kvůli bolesti odtáhne, ale on se na mě jen blahosklonně usmívá, jako bych ho svým zkoumáním uctívala.

Říkám si, že je to jen jizva. Ale je to jizva muže, který byl zavražděn.

Kapitola třetí

Křehkou chvilku, kdy se moje prsty dotýkají starostovy kůže, přeruší ostré zabouchání na dveře. Ostříž si nenuceně navlékne roucho, jako by mi jen ukazoval nějaké nové tetování, a Mřenka jde ke dveřím. Potichu s někým mluví. Postavím se a opráším si z kolen chlupy od koberce, které mi ulpěly na kalhotách. Dveře se zavřou a Mřenka se na mě vrhne jako útočící pes, chytne mě pod krkem a natlačí mě proti knihovně.

„Přivedla jsi do Svatoměstí prázdnou? Jak se opovažuješ znesvětit naše město?“

Našli Racku. Zaplaví mě ohromný strach. Strach, který nemá nic společného s Mřenkou. Racka by hněv Svatoměstí nepřežila.

„To stačí, Hansi,“ okřikne ho Ostříž a Hans Mřenka se zarazí, jen hrudník se mu zvedá a klesá a já cítím na obličeji jeho teplý dech. Jeho paže zůstávají nehybné. Starosta přistoupí blíž, jako by si prohlížel ulovenou kořist.

„Prázdná?“ zamyslí se Ostříž. „Ale Leoro, myslel jsem, že jsi chytrá. Jestli jsi sem přivedla prázdnou, jen ses tím prohlásila za našeho nepřítele.“

Snažím se polknout, ale Mřenka mi pořád pevně svírá hrdlo. Nemůžu ani odpovědět.

„Znesvětila jsi naši čistotu. A své přítelkyni jsi tím nijak nepomohla. Myslela sis, že ji tady budou tolerovat? Stejně…“ Zahloubaně se na mě podívá. „Musíme ji udržet v bezpečí daleko od našich lidí. Alespoň prozatím. Půjdu si s ní promluvit.“

Hans Mřenka mě najednou pustí. Mnu si pohmožděné hrdlo. Starosta Ostříž už mě měl v pasti, ale teď, když má i Racku, jsem v tom až po uši. Zasměje se a sedne si zpátky za svůj stůl. Ani se nesnaží skrývat svoje potěšení z toho, že mi hoří tváře a v očích se mi lesknou rozhněvané slzy.

Co si myslí, že ode mě získá? Co ještě chce? Už má oddanost svých lidí – milovali ho i předtím, ale po tom, co překonal smrt, ho přímo uctívají. Má veškerou moc a věhlas, o němž se jiným může jen zdát, a stále to není dost.

Nakloní hlavu na stranu a přemýšlí o mém osudu.

„Mám s tebou své plány, Leoro Flintová. Spoléhal jsem, že se vrátíš – čekal jsem na tebe. Ty se vrátíš vždycky. Teď když jsi tady, můžu konečně opravdu začít… Ale trpělivost přináší růže. Není kam spěchat.“ Má zamyšlený pohled. Polknu a podívám se na Mřenku, ten mlčí. Starosta Ostříž si mě chladně prohlíží a nakonec si povzdychne.

„Ještě budeš užitečná, nesmírně užitečná – až přijde čas. Otázka je, co s tebou teď?“

Kývne na Mřenku. „Nech poslat vzkaz Mel, ať čeká u spodního vchodu.“

Mřenka odejde. „Chci vidět svoji matku,“ prohlásím. Starosta Ostříž se zasměje.

„Dobrý pokus, Leoro. Za prvé, ty tady neporoučíš. A za druhé, tvoje matka by nepřišla. I kdybychom pro ni poslali, odmítla by se s tebou setkat.“

Slova, jsou to jen slova, říkám si. Slova, která mě mají zranit a zastrašit. „Tomu nevěřím,“ odpovím s ledovým klidem, i když mi srdce bije jako o závod a třesou se mi kolena.

„Ve Svatoměstí nejsi moc populární, Leoro. Jsi zrádkyně, která mezi nás přivedla prázdné.“

„Tomu ona nevěří. Zná mě.“

„Díky tobě poznala obrovské utrpení. Ostatní jí kvůli tobě opovrhují a odmítají ji. Je vyděděncem ve svém vlastním městě. Není se co divit, že se tě zřekla. Nepřinesla jsi jí nic jiného než starosti. Tak jí alespoň dopřej klid, Leoro.“

Nevím, co říct. Máma by se mě nikdy nezřekla. To by neudělala. Vím to.

Jemně se na mě usměje. „Bylo by jednodušší, kdyby ses prostě smířila s tím, že už nemáš matku. Zůstaneš tam, kde ti řeknu.“

„Jsem váš zajatec?“ zeptám se a Ostříž nadzvedne obočí.

„Zajatec? Ale ne, to zní moc hrubě. Řekněme, že tady zůstaneš jako můj host. Tedy pokud ti záleží na té tvojí prázdné kamarádce.“

Moje myšlenky jsou rozvířené, jako bych ztroskotala s lodí a dívala se, jak všechny věci, na nichž mi záleží, odplouvají pryč, nebo se potápí do hlubin. Pak se vrátí Mřenka a krátce Ostřížovi pokyne hlavou.

Ostříž vstane, uhladí si roucho a lehce se přitom usmívá. „Pojď se mnou, Leoro.“

Mřenka mě má v pevném sevření, jednu ruku na mém rameni a druhou mě drží za obě zápěstí. Čekala jsem, že starosta Ostříž nasadí svižné a odhodlané tempo, ale on pomalu prochází chodbami vládní budovy a laskavě pokyvuje hlavou na členy personálu, kteří se tisknou k dřevem obloženým stěnám a sklánějí hlavy. Mřenka vypadá ve srovnání s jeho uvolněným vystupováním neforemně a neohrabaně.

„Nemůžu ani popsat slovy, jaký je to skvělý pocit přestat se bát smrti,“ pobrukuje si za chůze Ostříž.

„Vy věříte, že budete žít věčně?“ nemůžu se ubránit posměšnému tónu. Ostříž jen zvedne rameno, jako by říkal: Tak se na mě podívej. „Takže… jak jste to udělal? Jak jste ten údajný zázrak zařídil? Musel jste říct nějaké kouzelné slůvko nebo vykonat nějaký rituál?“ Zním pohrdavě a sarkasticky, ale ve skutečnosti bych zoufale chtěla vědět, jak se to stalo. Jak je možné, že kráčí vedle mě, když by ho měli stahovat z kůže, aby ji svázali do knihy.

„Á, tak se tvoje zvědavost nakonec probudila. Věděl jsem, že to nebude trvat dlouho. Moc rád ti řeknu, jak se to stalo – nemám před svými lidmi žádná tajemství a pořád bych rád věřil, že jsi jedna z nich, Leoro. Ale nejdřív tě do toho musím uvést.“ Procházíme kolem dalších lidí na chodbě a on se na chvíli odmlčí. Ozývají se jen jejich tlumené hlasy a naše kroky. Když dojdeme za roh, pokračuje.

„Znát svůj osud je jedna věc, ale prožívat ho je něco úplně jiného.“ Myslím na to, kolikrát jsem slyšela, že jsem se narodila pro tuhle chvíli, že jsem symbolem, znamením, mostem. „Vždycky jsem se svými nejtajnějšími myšlenkami důvěřoval jenom tady Hansovi. A přestože jsi skvělý posluchač, Hansi, bylo mi jasné, že v tobě vždycky zvítězil ten skeptik.“ Usměje se. „Samozřejmě se na tebe nezlobím. Není jednoduché přijmout změnu.“

Zastaví se, aby si prohlédl obraz pověšený na stěně, a Hans pomalu zabrzdí a stáhne mě zpátky, abych do starosty nenarazila. Na obrazu je zachycen Svatý, náš spasitel, jehož podobizna je vztyčená na náměstí. Na obrazu kráčí zády k nám po dlouhé cestě. Zem pod jeho nohama je červená jako koberec k uvítání královské návštěvy. Obarvila ji krev, která při každém kroku opouští jeho tělo. Samozřejmě kráčí domů do Svatoměstí, pryč od prázdných, jejichž zkažená vůdkyně ho nechala stáhnout z kůže, aby ho potrestala za to, že se prázdné pokusil spasit. Příběh, se kterým jsem vyrostla, který jsem slyšela tolikrát, že se mi vryl do kostí.

Teď už ale znám jiný.

„Je to ohromný příběh,“ řekne starosta Ostříž s pohledem upřeným na plátno. „Ale na co se moc lidí neptá, je: co se stalo pak?‘ Co se stalo, když se Svatý vrátil do Svatoměstí?“

„No, to protože to víme,“ odpovím. „Přišel domů, svoji kůži měl přehozenou přes sebe jako královské roucho a lidé ho přivítali jako hrdinu. To on je ten důvod, proč naše mrtvé stahujeme z kůže.“ Můj hlas je nebezpečně znuděný. Mřenkovy prsty mi bolestivě stisknou zápěstí. Varování. Ostříž se ale jen blahosklonně usměje, vysmívá se mi.

„Jsem rád, že jsi nezapomněla. Ale to jsem nemyslel. Co se stalo potom?“

Pokrčím rameny. „Ani mi to neříkejte – stal se z něj starosta a byl přesně jako vy?“ Ostříž se moc rád prohlašuje za nového Svatého, a proto naplním slovo starosta veškerou nenávistí, co v sobě mám.

V tu chvíli se Ostříž podívá na Mřenku a skoro nepostřehnutelně přikývne. Hans mi zkroutí ruce tak, až se mi z té bolesti podlomí kolena.

„Nepokoušej moji trpělivost,“ řekne Ostříž odlehčeným, přeslazeným tónem, jako by mluvil ke štěněti. Zvednu se zpátky na nohy. V očích se mi pořád odráží bolest.

„Jsem přesvědčený, že by z něj byl skvělý starosta, Leoro,“ pokračuje Ostříž. „On ale tu příležitost nikdy nedostal. Žil dost dlouho na to, aby si vyslechl ovace a vyložil lidem svůj příběh… ale potom zemřel. Tuhle část vždycky vypouštíme, protože lidé dávají přednost hrdinovi před obyčejným člověkem.“ Starosta Ostříž znovu vykročí. „To je oblíbený nástroj vypravěčů příběhů. Když je hrdina na konci naživu, posluchač nemusí myslet na jeho smrt. Je to vkusné, ale není to celá pravda.“

V tom má pravdu, pomyslím si. V příbězích vždycky všichni žijí šťastně až navěky.

Připomíná mi to jiný příběh: než jsem se dozvěděla o své opravdové matce, nikdy jsem po ní netoužila. Teprve když jsem se o Mirandě a jejím životě a smrti doslechla, začala mi chybět, truchlila jsem po ní. Nestalo se nic nového – vždycky to tak bylo –, ale najednou na mě dolehla tíha ztráty, jako by mě měla stáhnout dolů. Nic jiného se nezměnilo, jen ten příběh.

„Zato můj příběh je jiný,“ řekne Ostříž. „Můj příběh nekončí smrtí. Ne, protože moje smrt byla jen začátek. Až o mně budou vypravěčky mluvit, nikdy neřeknou ‚byl‘ – jen ‚je‘.“

„A vy jste to předpověděl?“ zeptám se zvědavě. „Věděl jste, že jste… nesmrtelný?“

„Věděl jsem, že jsem výjimečný, to ano,“ odpoví.

„Věděl jsem, že jsem jiný, jako by mě moji předci uchovali pro zvláštní účel. Mí lidé to cítili také, říkali, že jsem převtělení Svatého, že jsem přinesl novou dobu naděje, moci a změny.“

Lidé o něm tak mluvili, nejen během jeho volební kampaně, ale i potom. Cítila jsem to stejně. Dan Ostříž nám všem dával pocit, že přichází něco lepšího. A milovala jsem ho za to, kdysi. Přála bych si, abych mohla říct, že jsem ho už tenkrát měla prokouknutého, že mi moje intuice napověděla, abych mu nevěřila. Byla by to lež. Byla jsem stejně poblázněná jako všichni ostatní. Vlastně skoro všichni, vrány mu nevěřily. Conor, Oskar, Obel a ostatní rebelové. Táta. Proč mi to neřekl?

„Snažil ses mi to rozmluvit, nebo ne, Hansi?“ řekne Ostříž. Mřenka neodpoví, Ostříž se usmívá a pokračuje dál. „Když jsem se ti svěřil se svým plánem – vylákat Sanu a nechat ji, aby vykonala to, po čem tak dlouho zoufale toužila –, věřím, že tě to šokovalo.“ Mřenka na okamžik zvedne obočí a já přemýšlím, jak moc šokovaný musel být. Neříkala Sana, že s Hansem pracovali spolu? „Viděl jsem v tvých očích pochyby. Proč zvát nepřátele do svého obydlí? Proč jim to ulehčovat? Proč volit smrt? Ale teď už tomu rozumíš. Dostal jsem se do úřadu starosty, protože jsem rozvážný, chytrý a protože se nezdržuju lítostí.“

„A protože jste výjimečný,“ řeknu mdle.

„Ano, proto také.“ Usměje se na mě. „Věděli jsme, že Sana nedokáže odolat velkému obecenstvu, a tak jsme zařídili, aby se k vránám dostaly informace o tom, kdy a kde se veřejné shromáždění uskuteční. Byla to pro ni až příliš dobrá příležitost, než aby si ji nechala ujít. Mohla nás zaskočit nepřipravené, tedy alespoň si to myslela. Měla by příležitost nejen porazit vůdce svých nepřátel, ale udělat to přímo před nimi.“

Skoro – jen skoro – je mi Sany líto. Obelstili ji. Jediná otázka je jak.

„Viděla jsem na té dýce ve Vranově krev,“ řeknu.

„Samozřejmě, že na ní byla krev,“ odpoví Ostříž.

„Zanořila to ostří do mého těla. Nebyl to žádný trik. Byla to skutečná dýka, skutečná krev, skutečná smrt. Moje srdce se zastavilo. Během pár minut všichni věděli, co se stalo: jejich vůdce padl. Dokonce vystavili moje tělo, dva dny se mi lidé chodili klanět. Pomazali mě vonnými oleji, zavinuli do modrého roucha, byl jsem připravený na čepele stahovačů.“

Zírám na něj a zatínám zuby. „Ale lidé jen tak nevstávají z mrtvých,“ řeknu.

„To máš pravdu. Lidé ne.“ A potom se starosta Ostříž otočí a jde dál. Podívám se na Hanse a myslím, že jsem ho načapala, jak se mračí – nedívá se na Ostříže jako na převtělení Svatého nebo chodící zázrak, ale jako na blázna. Ten pohled zmizí dřív, než ho dokážu pochopit, a Mřenka mě postrčí dopředu směrem za Ostřížem.

Kapitola čtvrtá

Pokračujeme v chůzi, jdeme dolů po schodech, dokud se nedostaneme pod úroveň ulice. Je to tu divně cítit, jako by tu byl zatuchlý vzduch. Musíme být už poměrně hluboko, když dojdeme k dvojitým dřevěným dveřím, které naznačují začátek nového křídla. V téhle části vládní budovy jsem nikdy dřív nebyla.

Čeká tu na nás Mel, naše městská vypravěčka. Uctivě na starostu kývne. Naše oči se na okamžik setkají a znovu to ucítím – ten elektrický náboj, který z ní vychází, způsob, kterým zaplňuje prostor jenom tím, že v něm je. Vlnité zrzavé vlasy má přichycené tak, aby jí nepadaly do obličeje, a její komplikovaně potetovaná kůže mi připomíná, jak jsem si jako malá nechávala předčítat. I když se jí trochu bojím, přichází s ní chuť domova, což mě zvláštně uklidňuje.

„Tvoje nová svěřenkyně,“ řekne jí Mřenka a rozmáchle na mě ukáže.

„Nedostala tetování?“ zeptá se Mel a přejede mě pohledem, který se zastaví na mojí levé ruce. „Proč ne? Je to kriminálnice a měla by tak být označena.“ Všimnu si, že Ostříž při těch otázkách sevřel rty, ale když odpoví, jeho hlas zní jemně.

„Bojíš se, že nezajistím, aby bylo dosaženo spravedlnosti? Věř mi, vypravěčko, její trest se blíží. Ale prozatím ji máš na starosti.“

Mel otevře ústa, ale potom souhlasně přikývne.

Ostříž jí sevře paži. „Spoléhám na tebe, Mel. Vážím si tvojí loajality.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá