Jan Bauer

Věčný je jen Bůh

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2015, 2017, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015, 2017, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9333-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9334-6 (mobi)

Kniha první

CÍSAŘ TÁHNE DO VÁLKY

Kdož pak budete kralovat po mně, ozdobeni korunou královskou, pomněte, že i já jsem kraloval před vámi a že jsem obrácen v prach a v hlínu červů. Podobně i vy upadnete v nic, přecházejíce jako stín a jako květ polní. Co je platna urozenost nebo hojnost věcí, není-li přidáno čisté svědomí s pravou vírou a s nadějí na svaté vzkříšení?

Karel IV. Lucemburský ve svém Vlastním životopise

Léta od narození Ježíše Krista 1370

I

Dominikán Pavel klečel před oltářem, ponořen do soustředěného rozjímání. Takové chvíle mu přinášely tolik potřebné uvolnění, myšlenky nacházely ten správný směr a připadalo mu, jako by v těch chvílích osvobozujícího ticha dostávaly křídla. Měl toho rozhodně zapotřebí. Byl na cestě do Říma ke Svatému otci s poselstvím svého přítele, císaře a krále Karla, a zároveň se hlásil do papežských služeb. Právě tahle dvoudomost, kterou mu oba jeho na sebe vzájemně nevražící zaměstnavatelé – císař a papež – vyčítali, byla problémem, jenž v něm vyvolával jistou roztrpčenost a vnitřní rozervanost. Místo toho, aby císař a papež společně vedli křesťanský svět, dostávali se do malicherných sporů, což dominikánovi vadilo především u Lucemburka, jehož považoval za velkorysého a moudrého. Na druhou stranu se Karlovu chování nemohl příliš divit. Urban V. nebyl právě vhodnou osobou na svatopetrský stolec. Tento původně benediktinský opat z Marseille byl sice nadmíru zbožný, ale nevyznal se v jemné diplomatické hře, jaká byla pro náměstka Kristova nezbytná, a leckdy příliš podléhal svým pudům a vášním. Navíc poté, co zemřel Pavlův přítel, kardinál Albornoz, ztratil svého nejzdatnějšího obránce. A to v době, kdy tajná sekta Uhlířů stále představovala trvalé a alespoň na italské půdě všudypřítomné nebezpečí! Jestlipak ještě žije onen obávaný Doktor, který měl mimo jiné na svědomí smrt třetí Karlovy manželky Anny Svídnické? Pavel už o něm dlouho neslyšel, ale to nemuselo nic znamenat. Kdykoliv se dal čekat nový úder tohoto velmistra temných úkladů. Však také papež, rodem Francouz, tedy pro Uhlíře nenáviděný cizinec a uchvatitel Svatého stolce, vážně pomýšlel na návrat do Avignonu. V Římě se totiž necítil bezpečně. Jenže o tom Pavel mnoho nevěděl. Spěchal ke Svatému otci s císařovým vzkazem naléhajícím, aby neopouštěl Věčné město. „Jestli se, Svatosti, vrátíte do Avignonu, bude to znamení vaší porážky,“ psal Karel ve svém poselství. Vezme si však vlastní důležitostí posedlý Urban V. jeho slova k srdci? Poslechne ho? Dominikán Pavel o tom vážně pochyboval, přesto doufal, že jeho mise nebude tak docela marná…

Uprostřed hlubokých úvah ho do přítomnosti vrátil nenadálý hluk, nebo spíše jen trochu hlasitější šramot. Kdosi nedaleko od něj snad zakopl nebo se prudčeji otočil, každopádně chvíle rozjímání byla tatam a dominikán pohoršlivě zvedl hlavu, aby se podíval, kdo ho to vlastně vyrušil. Chrámová loď se utápěla v šeru, do něhož pronikalo denní světlo úzkými okny s barevnými vitrážemi, a díky tomu získával interiér kostela svatého Tomáše přízračnou tajemnou atmosféru. Na nástěnných freskách, sochách a deskových obrazech to rozehrávalo uchvacující hru barev, která spolu s vůní kadidla a tajícího vosku hořících svící vytvářela ideální prostředí pro zbožné vytržení. Když se Pavel podíval po příčině rušivého zvuku, zprvu viděl jen změť barevných skvrn a teprve postupně se jeho oči dokázaly natolik zaostřit, aby rozlišily předměty v blízkém okolí. A právě tehdy na okamžik spatřil povědomou mužskou tvář. Byl to jen mžik, jen chvilka, než se ten cizí obličej zase propadl do tmy a chrámovou lodí se rozezněly tiché, vzdalující se kroky číchsi škorní. Kdo to jenom je, napadlo Pavla a puzen zvědavostí vstal, přežehnal se křížem a vydal se za rychle mizející siluetou. V duchu si přitom vyčítal, že jeho hlava je už stará a unavená. Zatímco dříve by hned věděl, koho to spatřil, dokázal by povědomou tvář spojit s konkrétním jménem, teď tonul v rozpacích a nebyl si jist. Ale o to větší ho hnala zvědavost. Letitá zkušenost špeha ve službách papeže či císaře a kdysi před mnoha lety i Svaté inkvizice se v něm nezapřela a jakýsi podvědomý signál ho vyzval k tomu, aby se co nejrychleji snažil zjistit, co je ten neznámý známý vlastně zač. A tak rychle vyšel z kostela na nevelký rynek obklopený výstavnými, byť už trochu omšelými paláci, jaké se stavěly jen zde, pod Alpami na severu Itálie.

Oproti tichu chrámu tady panoval náramný hluk, ze všech sil křičeli prodavači ryb a ovoce, řezníci hlasitě nabízeli porcované maso a pekaři chlebové placky a preclíky, své zboží vychvalovali brašnáři a sedláři a do toho volal jakýsi potulný mnich v ukoptěném hnědém hábitu menších bratří, že přijde konec světa. Pavel se rozhlédl po osobě, která ho v kostele vyrušila z rozjímání, ale než stačil očima přehlédnout celý rynek, ozvala se za jeho zády hromová rána, tlaková vlna s ním smýkla na hrbolaté dláždění a snesla se na něho sprška skleněných střepů z rozbitých oken. Kupecké stánky popadaly a jejich majitelé se všemožně snažili chránit svoje zboží.

„Konec světa!“ zavyl potulný mnich. „Hospodin udeřil ve spravedlivém hněvu! Strachujte se, ubozí hříšníci!“ ječel a hlas mu samým rozčilením přeskakoval. Jeho jekot Pavla dokonale probral z počátečního omámení. Pokusil se postavit na nohy a vida, šlo to! Ohlédl se a viděl, jak rozbitými okny se z kostela svatého Tomáše valí dým. Teprve teď mu docházelo, co se stalo. Kdosi, zřejmě ten, jehož tvář mu byla povědomá, zapálil v chrámové lodi nálož benátského černého prachu. Jistě se tak nestalo náhodou. Právě on, dominikán Pavel, agent ve službách císaře Karla a papeže Urbana, se měl zřejmě stát obětí tohoto výbuchu. Nebylo pochyb, ta tvář, ta povědomá tvář byla tváří obávaného Doktora, předáka Uhlířů. Znamená to tedy, že ho sledují, že mu jsou v patách, a pokud se jim to nepodařilo tentokrát, jistě pokus o jeho zabití zopakují.

Pavel rychle uvažoval a napadlo ho, že aby se zbavil Uhlířů, mohl by předstírat svou smrt. Bude se muset vrátit do kostela a na místě výbuchu zanechat svůj černý plášť nebo něco jiného za svého oblečení, aby vznikl dojem, že tu byl roztrhán člověk. Na rynku nyní vládl naprostý zmatek. Jistě sem brzy dorazí městská milice, pak už nebude mít na nic čas. Dominikán přeskočil několik povalených stánků, pošlapal rozsypaná jablka a hrušky, a zatímco ostatní lidé prchali opačným směrem od kostela, on vklouzl do chrámové lodi. Ještě byla plná čpavého dýmu, nejdříve zakopl o převrácenou lavici a přes podrážku opánků ucítil skleněné střepy. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval a zjistil, že největší spoušť je po pravé straně oltáře, kde vybuchlá nálož napáchala největší škody. Přímo v podlaze z mramorových desek zela temná díra, výbuch zřejmě odkryl vstup do hrobky. Kolem se válely výbuchem povalené sochy světců, některé s utrhanými údy a hlavami, a potrhané praporce. Pavel rychle svlékl svůj černý plášť a mnišskou kutnu a zůstal jen v košili a ve spodkách. Plášť a kutnu pak nožem trochu rozpáral, aby to vypadalo, že je rozerval výbuch a pohodil je na okraj otvoru do podzemní hrobky. Nyní se bude muset nenápadně dostat do hostince U Červeného srdce, kde má uložena svá zavazadla, a převléci se do světského šatu. Vzhledem ke zmatku, který jistě po výbuchu v ulicích zavládl, to nebude nijak obtížné. Vydal se chrámovou lodí zpátky k východu. Jenže v té chvíli ho zaskočil nenadálý křik.

„To on to způsobil!“ zvolal chlapík v modrém kabátci městské milice a namířil na něj svoji sudlici.

„Mýlíš se, synu,“ vlídně se usmál Pavel a honem přemýšlel, jak se dostane z této nepříjemné situace. „Výbuch černého prachu mi zničil oděv. Jsem vyslanec císaře Karla…“

„Lžeš,“ obořil se na Pavla druhý z mužů městské milice, podle klobouku s peřím a mečem po boku zřejmě její velitel. „Jak to, že nejsi zraněn, když prý máš zničený šat. Nepochybně to ty máš na svědomí znesvěcení kostela svatého Tomáše!“

„Mohu se prokázat listinou císaře Karla,“ opáčil klidně Pavel, ale v té chvíli si uvědomil, že dotyčný dokument se nachází v jeho zavazadlech v hostinci.

„Je nepochybně ukrytá v tvém spodním prádle,“ uchechtl se velitel milice a přikázal svým mužům: „Chlapi, chopte se ho a zavřete ho do žaláře na radnici. Ať si městský soudce toho ptáčka pěkně vyslechne. Však na mučidlech jistě začne zpívat!“

Dominikán bleskurychle zvažoval, jaké má možnosti. Kdyby byl mladší a hbitější, jistě by se pokusil o únik. Městských milicionářů bylo proti němu sice šest, ale kdysi se dokázal i s takovým počtem protivníků vypořádat. Jenže už má svá léta a jeho tělo není tak pružné a silné jako dřív. Velitel milice se zdá být trochu natvrdlý, ale soudce je jistě vzdělaný a rozumný člověk. Když někoho pošle pro Pavlova zavazadla do hostince U Červeného srdce, snadno se prokáže jeho skutečná totožnost. S tímto závěrem si dominikán dobrovolně nechal svázat ruce a pod namířenými sudlicemi odevzdaně vyšel z kostela. Všichni trhovci rázem obrátili své zraky na šestici milicionářů vedoucí muže ve spodním prádle.

„To jen on! To on způsobil tu ránu! To on znesvětil kostel svatého Tomáše!“ zaječela jakási babizna a vzápětí se sneslo na Pavla několik hozených jablek. Jenže místo dominikána zasáhly dva milicionáře a ti rázem obrátili své sudlice proti útočníkům z davu.

„Opovažte se! Kdo ještě něčím hodí, toho dám veřejně zmrskat!“ zvolal velitel milice a trhovci se, ač neradi, uklidňovali.

Cesta na radnici, vysokou, bílé omítnutou budovu s věží a slunečními hodinami, netrvala dlouho. Pavla kopanci a ratišti sudlic zahnali do temného ponurého sklepení, kde to páchlo odpadky a močí. Klenutou místnost rozdělovaly rezaté mříže na několik prázdných cel. V jedné z nich, do níž denní světlo pronikalo malým okénkem až nahoře u stropu, se ocitnul Pavel. Byla dočista prázdná, jen v rohu spatřil páchnoucí otvor, kam mohl vykonat své tělesné potřeby. Kdyby mi sem dali alespoň otep slámy, napadlo ho v duchu, odevzdaně usedl na špinavou podlahu z velkých kamenných desek, a opřel se o studenou zeď. Přinejmenším ho čeká dlouhá nepříjemná noc, ale ráno se snad všechno v dobré obrátí. V tenké košili a spodkách mu byla zima, a jak ubýval den, ubývalo i světla pronikajícího malým okénkem u stropu, až vše zahalila tma. Schoulil se na studené podlaze do klubíčka a čekal, až se dostaví milosrdný spánek. Znenadání ho vyrušil podivný šramot. Dva páry hbitých nožek ve tmě neviditelného zvířátka přicupitaly až k němu. Teď mne ta krysa kousne, pomyslel si, ale neučinil nic na svou obranu. Ostatně z klášterních cel byl zvyklý na tyto věrné společnice osamělých mužů. Nikdy se jich nijak neštítil a zdálo se, že ty šedé, tolik opovrhované potvůrky to jakýmsi instinktem vycítily a nikdy na něj nezaútočily. Také tentokrát na něj ze tmy zasvítil pár malých oček, krysa se na něj zvědavě podívala a pak zcela neslyšně zmizela.

Už si myslel, že se konečně dostaví spánek, jenže ticho města tam venku náhle porušilo vyzvánění zvonů. Nebylo to slavnostní vyzvánění zvoucí na bohoslužbu, ale trhavé zvuky, jak zvoníci zoufale tahali za provazy a houpali se na nich. Zvony vyzváněly na poplach, venku se něco dělo, snad stál nepřítel před branami, snad vypukl požár, kdo ví? Pavel vstal ze země, došel až pod okénko v naději, že třeba uslyší nějaké volání, kromě ohlušujícího zvonění však neslyšel nic. Jen se mu zdálo, že až k němu do cely přinesl vítr pach spáleniny. Že by tedy někde opravdu hořelo? Stál a poslouchal trhavé zvuky zvonů, které postupně slábly, až zmlkly docela. Ticho nastalo náhle, jako by někdo otočil stránku knihy. Takové ticho, že z něho až zaléhaly uši. Opět usedl na zem, oči se mu začaly klížit a navzdory chladu konečně usnul.

II

Probudilo ho cosi vlhkého na obličeji. Otevřel oči a v denním světle, které k němu pronikalo malým okénkem u stropu, spatřil, jak ho olizuje jeho stará známá z večera, šedá krysa. Mírně ji odstrčil a posadil se na podlaze. Zvíře se kupodivu nijak nepolekalo, zůstalo stát a upřeně ho pozorovalo.

„No, co mi chceš říci?“ otázal se jí Pavel a hned ho napadlo, zda nezačíná bláznit. Vždyť si povídá s krysou, jako by to byl nějaký jeho partner v cele. Jenže zvíře sebou náhle trhlo a zmizelo v úzké škvíře mezi kameny, z nichž bylo vybudováno radniční sklepení. Dominikán zaslechl hluk a před mříží, která uzavírala vchod do vězení, se objevil hrbatý chlapík se svazkem klíčů u pasu a prostrčil mu dovnitř misku z hnědé kameniny.

„Vida, snídaně,“ takřka radostně prohodil Pavel, převzal misku s ještě horkou kaší a s ní i dřevěnou lžíci. „Milý synu, můžeš mi říci, kdy přijde soudce?“ otázal se žalářníka. Ale ten si jen ukázal na ústa a zavrtěl hlavou.

„Jsi němý, nebo nesmíš mluvit?“ otázal se dominikán, ale chlapík se místo odpovědi zamračil a belhal se pryč. Dominikán slyšel jeho vzdalující se kroky na schodech a opět osaměl. Podíval se na kaši nevábné šedohnědé barvy, přičichl k ní a usoudil, že byla zřejmě uvařena z toho nejhoršího, co kuchař našel, a ještě se mu ji podařilo připálit. Byla však alespoň teplá a Pavel v duchu uznal, že ve svém životě jedl už horší věci. Nesnědl všechno, asi čtvrtinu kaše nechal být a misku přisunul ke škvíře, v níž zmizela krysa. Ale jeho společnice se neukázala, jako by o něco tak nechutného ani nestála. Dominikán se tedy z dlouhé chvíle posadil naproti a čekal, kdy se krysa ukáže. Čekal dlouho, už se mu začala klížit víčka a byl by znovu málem usnul, kdyby se neobjevil hrbatý žalářník, který přiváděl obtloustlého muže v zeleném sametovém kabátci. Oba zůstali stát před mříží a se zájmem hleděli na Pavla, jako by byl nějaké exotické zvíře odněkud z Orientu nebo z Afriky.

„Vy jste soudce?“ zeptal se dominikán tlouštíka v zeleném. Muž jen zamručel a pozoroval Pavla dál.

„Tak jistě už víte, že jsem byl zadržen neprávem. Jsem poslem císaře Karla k Jeho Svatosti Urbanovi V.“

„To ti mám věřit?“ pochybovačně se ušklíbl tlouštík.

„Stačí se podívat do mých zavazadel v hostinci U Červeného srdce,“ vyhrkl dominikán.

„Buď máš smůlu, nebo lžeš,“ ponuře pronesl muž v zeleném kabátci.

„Proč bych měl mít smůlu, proč bych měl lhát?“ Pavel nic z toho, co jeho návštěvník říkal, nechápal.

„Protože hostinec U Červeného srdce včera v noci vyhořel a málem s ním shořelo i celé město.“

„Tak proto včera tak vyzváněly zvony,“ povzdychl si dominikán.

„Nepochybně to bylo dílo tvých spoluspiklenců,“ výhružně pronesl chlapík v zeleném kabátci. „Ty jsi způsobil ten výbuch v kostele svatého Tomáše a tví druzi chtěli zapálit město, aby tě vysvobodili.“

„To je nesmysl. Vy jste se snad pomátl!“ zvolal rozhořčeně Pavel.

„Mně, městskému soudci Mansuetu Corvaiovi, nebude nikdo říkat, že jsem se pomátl. Ještě jednou zapochybuješ o tom, co říkám, a dám tě zmrskat! Patříš k obávané sektě Uhlířů a ručím ti za to, že budeš viset, ale napřed nám hezky vypovíš, kdo jsou a kde se skrývají tví druzi.“

„Nevím o žádných. Opakuji ještě jednou, že jsem ve službách a pod ochranou císaře Karla!“

„Můžeš svá slova nějak dokázat?“

„Všechny své průvodní listiny jsem měl v hostinci U Červeného srdce…“

„Hezky to máš vymyšleno. Hostinec lehl popelem a nezbyly z něj než holé zdi. Raději vyrukuj s něčím jiným. Zítra k tobě přijdu s městským katem a jeho pomocníky a vyslechneme tě na mučidlech. Však ty budeš zpívat!“

Soudce Mansueto Corvai se otočil k Pavlovi zády a spokojen se svou závěrečnou pohrůžkou v doprovodu hrbatého žalářníka odcházel. Dominikán slyšel jejich vzdalující se kroky na schodech a celý zoufalý se sesul na podlahu. Kdyby býval tušil, co mu hrozí, určitě by se předcházející den vzepřel městské milici a pokusil se jí uniknout. Jenže tentokrát už neunikne a není nikdo, kdo by se ho zastal, kdo by dokázal jeho skutečnou totožnost. Neměl se na koho obrátit. Možná, že kdyby poslal list do Říma kardinálovi Angeliku Grimoardovi, bratrovi papeže Urbana V., nebo příteli Stefanu Colonnovi, jednomu z nejmocnějších římských patriciů, byli by pro něho poslali oddíl vojáků s příkazem, aby byl propuštěn. Jenže Řím byl daleko a on beztak nemá pergamen, inkoust a pero a pak, kdo by jeho vzkaz doručil? Ne, soudce Corvai by nic takového nedovolil. Je rád, že má svého vězně a jistě se všude chlubí, jak dopadl nebezpečného příslušníka sekty Uhlířů. Jaká ironie! Je pokládán za jednoho ze svých úhlavních nepřátel a jako takový bude oběšen. Kolikrát už na poslední chvíli unikl smrti, ale tentokrát se zřejmě jeho život naplnil. Odevzdá svou duši Bohu v pokoře a s lítostí nad hříchy, které spáchal. Jenom ho mrzelo, že se nestačí rozloučit s přítelem Karlem, vždyť k císaři ho za ty dlouhé roky pojil hluboký vztah. Vzpomínal, jak se spolu poprvé setkali v Pavii, kde ho zachránil, když se ho jistý chlapík z příkazu Viscontiů pokusil otrávit. Co všechno spolu zažili od té doby! Pavel zavřel oči a začal se rozpomínat na minulé roky plné vzrušujících a nebezpečných příhod. Všemi se mu přízní boží podařilo projít ve zdraví. Tentokrát však od něj zjevně Hospodin odvrátil svou tvář. Jeho život je u konce, čas vyměřený mu osudem se naplňuje…

Ani si nevšiml, že se ukázala jeho přítelkyně a s pomlaskáváním se pustila do té nechutné a páchnoucí kaše. Znovu usnul, propadl se do divokých úzkostných snů a zdálo se mu, že má být upálen. Katovi pacholci s tvářemi zakrytými červenými kápěmi ho vedli na hranici a v první řadě přihlížejících diváků ho sledovali hned čtyři papežové: Benedikt XII., Klement VI., Inocenc VI. a Urban V. A kdopak to stojí vedle nich? Co ty tam děláš, Karle? Ale císař se jen zachmuřil a odvětil:

„Pro tebe, hříšníku, nejsem Karel, ale Jeho Veličenstvo. Teď budeš pykat za to, že ses pelešil s mou druhou manželkou Annou Falckou!“

„Počkej, tak to nebylo, tehdy ještě nebyla tvou manželkou…“

„Zapalte hranici, ve jménu Páně,“ zvolal Karel IV. a panovačně máchl pravou rukou. „Chci, aby plameny pohltily tu zrůdu, která se chtěla nazývat mým přítelem!“

Pavel v rozčilení otevřel oči. Cítil, jak ho zblízka pozoruje jeho přítelkyně krysa. „Asi čeká, až umřu,“ napadlo ho. „Pak se do mne zahryzne a se svými družkami mne ohlodá až na kostru.“ Navzdory chladu měl celé tělo zalité potem. Roztáhl ruce a nohy a pohlédl do tmy nad sebou. Zdálo se mu, že se z klenutého stropu na něj dívá císař Karel a jeho tvář má výsměšný výraz, který jako by říkal: „Tak jsem tě dostal!“

„Ale tak to není,“ vykřikl Pavel zoufale, „to si od tebe nezasloužím!“ Jeho úzkostný hlas se rozezněl pod klenbou žaláře, ale nebylo nikoho, kdo by mu odpověděl. Kdesi nahoře nad schody do sklepení hráli tři strážci v kostky.

„Slyšíš, jak tam řve?“ poznamenal jeden z městských milicionářů.

„Nekecej a házej kostkou,“ napomenul ho druhý.

„Jó, to se ozvaly výčitky svědomí. Naše babka říkává, že svědomí je prevít,“ poznamenal poslední z trojice.

„Jdi do háje s vaší babkou,“ odbyl ho druhý, který byl hrou úplně posedlý. Toho dne mu padala vysoká čísla a těšil se, jak své druhy obere nejen o měděnou droboť, ale snad i o pár stříbrných mincí.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kniha první

CÍSAŘ TÁHNE DO VÁLKY

Léta od narození Ježíše Krista 1370

I

II

Léta od narození Ježíše Krista 1371

I

Léta od narození Ježíše Krista 1378

I

Léta od narození Ježíše Krista 1376

I

Léta od narození Ježíše Krista 1378

I