Copyright © 2016 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2016

Original English title: THE END OF WATCH

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN978-80-7306-899-8 (ePub)

ISBN 978-80-7306-898-1 (mobi)

Pro Thomase Harrise

Chci bouchačku

Zalezu si do pokoje

Seženu si někde bouchačku

S jednou nebo dvěma hlavněma

Jsem na tom přece líp mrtvej než

když pěju tohle sebevražedný blues.

– Cross Canadian Ragweed

10. dubna 2009

Martine Stoverová

Největší tma je vždycky před svítáním.

Na tu otřepanou pravdu si Rob Martin vzpomněl, když se svou ambulancí pomalu projížděl ulicí Upper Marlborough a vracel se na základnu, Hasičskou stanici 3. Připadalo mu, že ten, kdo tuhle moudrost vymyslel, na to asi opravdu kápl, protože dnes ráno byla větší tma než ve svištím zadku, a přitom mělo za chvíli svítat.

Ne že by dnešní ráno za něco stálo, i když se konečně rozjede; dalo by se mu říkat ráno s kocovinou. Byla hustá mlha, která čpěla nedalekým, ne až tak velkým Velkým jezerem. Aby toho nebylo málo, začalo z mlhy studeně mrholit. Rob přepnul stěrače z cyklovače na pomalou rychlost. Nedaleko před nimi se z temnoty vynořily dva nezaměnitelné žluté oblouky.

„Zlatý cecky Ameriky!“ zvolal Jason Rapsis na sedadle spolujezdce. Za patnáct let u rychlé zdravotnické pomoci Rob pracoval se spoustou zdravotníků a Jace Rapsis byl nejlepší: v pohodě, když se nic nedělo, a klidný a naprosto soustředěný ve chvílích, kdy se dělo všechno naráz. „Dostaneme jídlo! Bůh žehnej kapitalismu! Zajeď tam, zajeď tam!“

„Určitě?“ zeptal se Rob. „Zrovna když jsme dostali názornou lekci, co to svinstvo dokáže?“

Výjezd, ze kterého se vraceli, byl na adresu jednoho honosného sídla ve čtvrti Sugar Heights, odkud jakýsi Harvey Galen zavolal na tísňovou linku a stěžoval si na hrozné bolesti na hrudi. Našli ho ležet na pohovce v místnosti, které bohatí lidé nepochybně říkají „velký pokoj“, a v modrém hedvábném pyžamu vypadal jako lidská velryba vyvržená na břeh. Nad ním postávala manželka, přesvědčená, že každou chvíli bude po něm.

„Mickey D! Mickey D!“ skandoval Jason. Nadskakoval na sedadle. Ten seriózní schopný profesionál, který před chvílí vyšetřoval životní funkce pana Galena (Rob stál přímo vedle něj s připravenou pohotovostní brašnou, v níž je souprava na podporu dýchání a léky na srdce), zmizel. Jason pohazoval hustými blond vlasy, které mu přepadaly do očí, a vypadal jako přerostlý čtrnáctiletý kluk. „Říkám zajeď tam!“

Rob tam zajel. Sám by si mohl dát párkový biskvit a možná i jednu tu bramborovou placku, která vypadala jako pečený buvolí jazyk.

U okénka pro řidiče byla krátká fronta aut. Rob se zařadil na konec.

„Kromě toho ten chlapík neměl doopravdy infarkt,“ pokračoval Jason. „Jenom se předávkoval mexickým jídlem. Odvoz do nemocnice odmítl, ne?“

Odmítl. Po několika důkladných říhnutích a zvučném zatroubení ze zadních partií, po němž se jeho anorektická manželka odebrala do kuchyně, se pan Galen posadil, prohlásil, že se cítí mnohem lépe, a pověděl jim, že nikoli, není toho názoru, že je nutné ho převézt do Kinerovy pamětní nemocnice. Rob a Jason dospěli k témuž názoru poté, co si vyslechli seznam všeho, co pan Galen minulý večer u Tijuanské růže spořádal. Pulz měl silný, a i když měl trochu vyšší krevní tlak, nejspíš ho měl zvýšený už řadu let a momentálně byl stabilní. Automatický externí defibrilátor v plátěném pytli vůbec nevybalovali.

„Chci dva vaječné McMuffiny a dvě bramborové placky,“ prohlásil Jason. „Černou kávu. Vlastně jsem si to rozmyslel, budou to tři bramborové placky.“

Rob pořád přemýšlel o Galenovi. „Tentokrát to byla porucha trávení, ale nebude trvat dlouho a bude to něco vážného. Infarkt jako hrom. Kolik si myslíš, že vážil? Sto třicet? Sto padesát?“

„Nejmíň sto sedmdesát,“ řekl Jason, „a přestaň se pokoušet zkazit mi snídani.“

Rob mávl rukou ke Zlatým obloukům prosvítajícím mlhou od jezera. „Tenhle podnik a všechny další špeluňky jsou půlka toho, co je v Americe špatně. Jako zdravotníkovi je ti to určitě známo. Co sis to právě objednal? Devět set kalorií jedním vrzem, kámo. Přidej k těm vaječným McMuffdiverům párek, a hned to máš kolem třinácti stovek.“

„Co si dáš ty, pane doktore Zdravíčko?“

„Párkový biskvit. Možná dva.“

Jason ho poplácal po rameni. „Ty jsi můj člověk!“

Fronta se sunula vpřed. Byli dvě auta před okénkem, když se rozeřvala vysílačka pod počítačem v palubní desce. Dispečerky byly obvykle klidné, rozvážné a duchapřítomné, ale tahle zněla jako rozjuchaná rozhlasová moderátorka, co vypila příliš mnoho redbullů. „Všem sanitkám a hasičským jednotkám, máme tu HN! Opakuji, HN! Tohle je hlášení vysoké priority pro všechny sanitky a hasičské jednotky!“

HN, zkratka pro hromadné neštěstí. Rob a Jason se zahleděli jeden na druhého. Havárie letadla, srážka vlaků, výbuch nebo teroristický útok. Skoro jistě to muselo být něco z těchto čtyř možností.

„Místo je Městské centrum na Marlborough Street, opakuji Městské centrum na Marlborough. Opakuji, že jde o HN pravděpodobně s mnoha mrtvými. Buďte opatrní.“

Robu Martinovi se sevřel žaludek. Nikdo vám neříká, abyste byli opatrní, když máte jet k dopravní nehodě nebo výbuchu plynu. Takže zbýval teroristický čin, který možná ještě pokračuje.

Dispečerka se chystala tirádu opakovat. Jason spustil majáky a sirénu a Rob zatím trhl volantem a zamířil s těžkou ambulancí do pruhu těsně kolem restaurace, přičemž urval autu před sebou nárazník. Od Městského centra byli jenom devět bloků, ale jestli to tam al-Káida kropila kalašnikovy, mohli by palbu opětovat jedině svým spolehlivým externím defibrilátorem.

Jason popadl mikrofon. „Dispečink, rozumím, tady je 23 z Hasičské stanice 3, na místě budeme asi za šest minut.“

Z jiných částí města zazněly další sirény, ale podle zvuku Rob odhadoval, že jejich sanitka to má nejblíž. Do vzduchu začalo prosakovat litinově šedé světlo, a když vyjížděli od McDonaldu na Upper Marlborough, z šedé mlhy se vynořilo šedé auto, velký sedan s promáčklou kapotou a strašně zrezivělou mřížkou chladiče. Na okamžik přímo na ně zamířily silné světlomety, zapnuté na dálkový režim. Rob zmáčkl dvojitý vzduchový klakson a zakličkoval. Auto – vypadalo jako mercedes, i když jistý si tím nebyl – se smýklo zpátky do svého pruhu a pak už z něj zbyla jen koncová světla ztrácející se v mlze.

„Ježíšikriste, to bylo těsný,“ hekl Jason. „Poznávací značky sis asi nevšimnul?“

„Ne.“ Robovi bušilo srdce tak prudce, že cítil jeho tep po obou stranách hrdla. „Měl jsem co dělat, abych nám zachránil život. Poslouchej, jak může být v Městském centru hromadná nehoda? Ani bůh ještě nevstal. Musí tam být zavřeno.“

„Mohla by to být bouračka autobusu.“

„Zkus to znova. Ty začínají jezdit až v šest.“

Sirény. Všude sirény, a začínaly se sbíhat jako tečky na radarové obrazovce. Kolem nich se prohnalo policejní auto, ale pokud mohl Rob soudit, měli před ostatními sanitkami a hasičskými vozy pořád náskok.

Což nám dává šanci, aby nás nějaký šílený Arab vykřikující Allahu akbar zastřelil nebo vyhodil do vzduchu jako první, pomyslel si. To se tedy máme.

Ale práce je práce, takže strhl vůz na příkrou příjezdovou cestu k hlavním budovám městské správy a ohavnému sálu, kam chodil volit, dokud se nepřestěhoval na předměstí.

„Brzdi!“ zaječel Jason. „Kurvafix, Robbie, BRZDI!“

Z mlhy se na ně vyhrnuly spousty lidí, několik jich z příkrého svahu sprintovalo skoro bezhlavě. Někteří křičeli. Jeden chlapík upadl, převalil se, zvedl se a hned běžel dál, zpod saka mu vlál roztrhaný cíp košile. Rob uviděl ženu s rozdrceným nosem, zakrvácenými holeněmi a jen s jedním střevícem. V panice zabrzdil, až se čumák sanitky zhoupl k asfaltu a všechny neupevněné věci uvnitř letěly vpřed. Léky, láhve s infuzí a balíčky injekcí ze skříňky, kterou nezajistili – porušení protokolu –, se proměnily ve střely. Nosítka, která nemuseli použít pro pana Galena, bouchla do stěny. Stetoskop našel volnou dráhu, třískl do čelního skla a spadl na středovou konzolu.

„Jeď krokem,“ řekl Jason. „Jenom krokem, jasný? Ať to nezhoršíme.“

Rob polechtal plyn a začal se pomalu plížit do kopce. Objevovali se další a další lidé, zdálo se, že jsou jich stovky, někteří krváceli, většina nebyla viditelně zraněná, ale všichni vypadali vyděšeně. Jason stáhl okénko na své straně a vyklonil se ven.

„Co se děje? Řekněte mi někdo, co se děje!“

Zastavil se u něj jakýsi muž, celý zrudlý a zadýchaný. „Bylo to nějaké auto. Projelo tím houfem lidí jako kombajn. Ten zasranej maniak mě minul jen tak tak. Nevím, kolik lidí přejel. Nemohli jsme se hnout, byli jsme tam zavřený jak prasata v ohradě těma zábranama, co se do nich lidi řadí do fronty. Udělal to schválně a oni tam všude leží jako… jako… panebože, jako panáci celí od krve. Viděl jsem nejmíň čtyři mrtvé. Určitě je jich víc.“

Chlapík se dal znovu do pohybu, teď už neběžel a sotva se vlekl, protože adrenalin opadl. Jason odepnul bezpečnostní pás, vyklonil se ven a zavolal na něj: „Viděl jste, jakou mělo barvu? To auto, co to udělalo?“

Muž se otočil, tvář měl bledou a ztrhanou. „Šedé. Obrovský šedý bourák.“

Jason se znovu posadil a pohlédl na Roba. Ani jeden to nemusel říkat nahlas: právě tomu autu museli uhnout, když vyjížděli od McDonalda. Takže na tom čumáku nebyla rez.

„Jeď, Robbie. Na ten binec vzadu se podíváme potom. Hlavně nás dostaň na místo a do nikoho nevraž, jo?“

„Jasně.“

Než Rob přijel na parkoviště, panika už opadávala. Někteří lidé odcházeli krokem, jiní se pokoušeli pomoci těm, které srazilo velké šedé auto. Několik lidí, blbů, co se najdou v každém houfu, vytáhlo mobil a fotilo nebo natáčelo video. Nejspíš doufají, že z toho bude na youtubu virál, pomyslel si Rob. Chromované sloupky, z nichž visela žlutá páska s nápisy ZÁKAZ VSTUPU, ležely na dlažbě.

Policejní auto, které je před chvílí předjíždělo, už parkovalo těsně u budovy, poblíž spacího pytle, z něhož čouhala štíhlá bílá ruka. Napříč přes spacák, který se nacházel uprostřed šířící se krvavé kaluže, ležel muž. Policista kývl na sanitku, aby přijela blíž, a v rytmickém modrém světle z majáků na policejním autě vypadala jeho paže, jako by sebou škubala.

Rob popadl mobilní datový terminál a vyskočil z vozu, zatímco Jason už běžel k zadním dveřím sanitky. Vynořil se s kufrem první pomoci a externím defibrilátorem. Den se stále rozjasňoval a Rob tak mohl přečíst transparent pleskající nad hlavním vchodem do haly: ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST! Stojíme při lidech z našeho města! STAROSTA RALPH KINSLER.

Jasně, to vysvětlovalo, proč tu byl tak brzo ráno takový nával. Burza práce. Těžké časy byly všude a začalo to už před rokem, kdy taky ekonomiku postihl rozsáhlý infarkt, ale v tomhle městečku na břehu jezera byly časy obzvlášť těžké, protože pracovní místa tu začala ubývat ještě před koncem století.

Rob a Jason zamířili ke spacímu pytli, ale policista zavrtěl hlavou. Ve tváři byl bledý jako stěna. „Tenhle chlap a ti dva ve spacáku jsou mrtví. Asi jeho manželka a dítě. Nejspíš se je snažil chránit.“ Hluboko v krku se mu ozval jakýsi zvuk, něco mezi říhnutím a dávením. Rychle si přitiskl ruku na ústa, pak ji odtáhl a ukázal o kus dál. „Tamhleta paní by mohla být ještě s náma.“

Dotyčná paní ležela bezvládně na zádech a nohy měla vůči trupu zkroucené v úhlu, který prozrazoval vážné zranění. Rozkrok elegantních béžových kalhot byl tmavý močí. Její obličej – tedy jeho zbytky – byl celý umazaný od špíny. Kus nosu a skoro celý horní ret měla odtržené, takže v bezděčném šklebu odhalovala pečlivě okorunkované zuby. Kabát a půlku roláku měla také strženy. Na krku a rameni se jí šířily velké tmavé podlitiny.

To zasraný auto ji přejelo, pomyslel si Rob. Rozmáčklo ji jako veverku. S Jasonem si klekli vedle ní a navlékli si modré rukavice. Poblíž ležela její kabelka, s částečným otiskem pneumatiky. Rob kabelku sebral a dal ji dozadu do sanitky, protože ho napadlo, že ten otisk by mohl časem posloužit jako důkaz nebo něco takového. A ta žena samozřejmě bude kabelku chtít.

Tedy pokud přežije.

„Přestala dýchat, ale mám pulz,“ hlásil Jason. „Slabý a nitkovitý. Strhni z ní ten svetr.“

Rob to udělal a se svetrem šla i půlka podprsenky, která měla rozdrcené zapínání. Rob zbytek stáhl dolů, aby jim nepřekážel, a pak začal se stlačováním hrudníku, zatímco Jason se pustil do podpory dýchání.

„Zvládne to?“ zeptal se policista.

„Nevím,“ odpověděl Rob. „O tohle se postaráme. Vy máte jiné problémy. Jestli se sem po té cestě poženou další záchranky, jako my ze začátku, někoho přejedou.“

„Ale člověče, tady všude leží zraněný lidi. Je to tu jako na bitevním poli.“

„Pomozte těm, kterým můžete.“

„Už zase dýchá,“ oznámil Jason. „Vydrž se mnou, Robbie, pojďme tu zachránit život. Skoč na vysílačku a oznam do Kinerovy, že vezeme nejspíš frakturu krku, trauma páteře, vnitřní zranění, zranění obličeje a bůhví čeho ještě. Stav kritický. Nahlásím ti její hodnoty.“

Rob volal z mobilního datového terminálu a Jason zatím stále mačkal dýchací vak. Pohotovost v Kinerově nemocnici okamžitě odpověděla a hlas na druhém konci byl zřetelný a klidný. Kinerova nemocnice byla traumatickým centrem prvního řádu, pročež se jí někdy říkalo Prezidentská třída, a byla na něco takového připravená. Trénovali to pětkrát ročně.

Když oznámil příjezd, zjistil Rob saturaci kyslíkem (mizerná, jak se dalo čekat) a pak ze sanitky vytáhl jak pevný krční límec, tak oranžovou páteřovou desku. Už přijížděla další záchranářská vozidla a mlha se začala zvedat, takže katastrofa se objevila v plném rozsahu.

To všechno jedním autem, pomyslel si Rob. Je to vůbec možné?

„Tak jo,“ řekl Jason. „Jestli není stabilní, víc už nezmůžeme. Naložíme ji.“

Opatrně, aby udrželi páteřovou desku dokonale vodorovnou, zdvihli paní nahoru, položili na nosítka a zajistili ji. S tím bledým, znetvořeným obličejem zarámovaným krčním límcem vypadala jako rituální ženská oběť z hororu… až na to, že ve filmech jsou oběti vždycky mladé a vnadné, a tato paní vypadala, že je jí přes čtyřicet a možná i přes padesát. Příliš stará na hledání práce, řekli byste, a Robovi stačilo se na ni podívat, aby věděl, že už nikdy žádnou práci hledat nebude. Ani chodit, jak se zdálo. Jestli bude mít fantastické štěstí, možná se vyhne kvadruplegii – za předpokladu, že vydrží –, ale Rob odhadoval, že její život od pasu dolů skončil.

Jason si klekl, nasadil jí na ústa a nos průhlednou plastovou masku a pustil kyslík z nádrže u hlavy nosítek. Maska se zamlžila, dobré znamení.

„Co dál?“ zeptal se Rob a myslel tím: Co ještě můžu udělat?

„Najdi v těch krámech, co se tu všude válejí, trochu epinefrinu nebo mi ho vytáhni z tašky. Chvíli jsem měl dobrý pulz, ale už je zase nitkovitý. Pak tuhle káru nakopni. S těmi zraněními, co utrpěla, je zázrak, že je vůbec naživu.“

Rob našel pod převrácenou krabicí obvazů ampuli epinefrinu a podal mu ji. Pak zabouchl zadní dveře, vyhoupl se na sedadlo řidiče a šlápl na to. Být první na místě hromadného neštěstí znamenalo první dojet do nemocnice. To aspoň trochu vylepší mizerné vyhlídky téhle paní. Ale i tak to trvalo patnáct minut, i když ranní provoz byl řídký, takže když se dostali do Pamětní nemocnice Ralpha M. Kinera, čekal, že bude mrtvá. Vzhledem k rozsahu jejích zranění by to byl asi nejlepší výsledek.

Jenže mrtvá nebyla.

Ve tři hodiny odpoledne měli Rob a Jason dávno po směně, ale byli příliš nabuzení, než aby vůbec pomýšleli na odchod domů, takže seděli v pohotovostní místnosti Hasičské stanice č. 3 a dívali se na sportovní kanál v televizi, u které byl ztlumený zvuk. Najezdili celkem osm koleček, ale ta paní na tom byla nejhůř.

„Martine Stoverová, tak se jmenovala,“ řekl Jason nakonec. „Pořád je na chirurgii. Volal jsem tam, když jsi byl na záchodě.“

„Máš představu, jaké má šance?“

„Ne, ale nevzdali to s ní, tak aspoň něco. Určitě tam hledala místo vedoucí sekretariátu. Vlezl jsem jí do kabelky kvůli průkazu – z řidičáku jsem zjistil její krevní skupinu – a našel tam celý štos doporučení. Vypadá to, že byla v práci dobrá. Poslední místo měla v Americké bance. Pak snižovali stavy.“

„A jestli bude žít? Co myslíš? Jenom nohy?“

Jason civěl na televizi, kde basketbaloví hráči pobíhali v houfu po hřišti, a dlouho nic neříkal. Potom pronesl: „Jestli bude žít, bude z ní kvadrouš.“

„Fakt?“

„Na pětadevadesát procent.“

Objevila se reklama na pivo. Mladí lidé ve víru tance někde v baru. Všichni se bavili. Martine Stoverová se už bavit nebude. Rob se pokusil představit si, co ji čeká, pokud přežije. Život na motorovém kolečkovém křesle, které bude řídit foukáním do trubičky. Krmit ji budou kašičkami nebo infuzemi. Dýchat za pomoci respirátoru. Kadit do pytlíku. Život v medicínském pásmu soumraku.

„Christopher Reeve si nevedl tak špatně,“ pronesl Jason, jako by mu četl myšlenky. „Zvládal to dobře. Byl dobrý vzor. Držel bradu vzhůru. Mám pocit, že dokonce režíroval nějaký film.“

„Jasně že držel bradu vzhůru,“ zahučel Rob. „Díky krčnímu límci, který nikdy nesundával. A už je mrtvý.“

„Měla na sobě svoje nejlepší oblečení,“ prohodil Jason. „Elegantní kalhoty, drahý svetřík, pěkný kabát. Snažila se znovu postavit na nohy. A nějakej hajzl si přijde a o všecko ji připraví.“

„Už ho dostali?“

„Ještě ne, co jsem zatím slyšel. Až ho chytnou, tak doufám, že ho pověsí za koule do průvanu.“

Když následujícího večera přivezli do Kinerovy nemocnice pacienta s mrtvicí, šli se podívat i na Martine Stoverovou. Byla na JIPce a vykazovala známky sílících mozkových funkcí, což znamenalo, že se zanedlouho probere z bezvědomí. Až se opravdu probere, někdo jí bude muset sdělit špatnou zprávu: od hrudníku dolů je ochrnutá.

Rob Martin byl rád, že jí to nebude muset říkat on.

A ten chlap, co mu novináři říkali Mercedesový vrah, byl pořád na svobodě.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

10. dubna 2009 Martine Stoverová

Z Leden 2016

Vyšisovaná

Zlykoncert.com

Hlavy a kůže