Copyright © 2015 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2015

Original English title: FINDERS KEEPERS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-809-7 (mobi)

ISBN 978-80-7306-810-3 (ePub)

Se vzpomínkou

na Johna D. MacDonalda

„Poklady nacházíme v životě tehdy, když sestoupíme do propasti.“

Joseph Campbell

„Sračky jsou hovno.“

Jimmy Gold

ČÁST I. Zakopaný poklad

1978

„Probuď se, génie.“

Rothstein se nechtěl probudit. Na to byl ten sen příliš dobrý. Zdálo se mu o jeho první manželce z doby pár měsíců před tím, než se tou první manželkou stala. Bylo jí sedmnáct a byla dokonalá od hlavy až k patě. Nahá a zářivá. Oba byli nazí. Jemu bylo devatenáct a měl špínu za nehty, ale to jí nevadilo, aspoň tehdy ne, protože měl hlavu plnou snů a to ji v té době zajímalo. Věřila na sny ještě víc než on, a měla pravdu, že na ně věřila. V tomto snu se smála a hmatala po jedné jeho součásti, která se dala uchopit nejlíp. Pokusil se ponořit do snu hlouběji, ale nějaká ruka mu začala třást ramenem a sen praskl jako mýdlová bublina.

Už mu nebylo devatenáct a nebydlel ve dvoupokojovém bytě v New Jersey, do osmdesátky mu chybělo půl roku a žil na farmě v New Hampshiru, kde měl být podle své závěti i pochovaný. V jeho ložnici byli lidé. Přes obličej měli lyžařské masky, jeden červenou, druhý modrou a třetí kanárkově žlutou. Uviděl to a pokusil se věřit, že je to jenom další sen – že ten líbezný sklouzl do noční můry, jak se občas stávalo –, ale pak ta ruka pustila jeho paži, chytila ho za rameno a převalila ho na podlahu. Udeřil se do hlavy a vykřikl.

„Nech toho,“ ozval se ten ve žluté masce. „Chceš ho poslat do bezvědomí?“

„Koukněte na tohle,“ ukázal ten v červené masce. „Postavil se mu, dědkovi. To musel mít sakra dobrý sny.“

Muž v modré masce, který s ním předtím třásl, řekl: „To se mu chce jenom chcát. V tomhle věku se jim už jinak nepostaví. Můj děda…“

„Zmlkni,“ okřikl ho ten ve žluté masce. „Tvůj děda nikoho nezajímá.“

Rothstein byl stále omámený a omotaný roztřepenými závoji spánku, ale věděl, že má problém. Na mysli mu vytanula dvě slova: vloupání a loupež. Zvedl pohled k trojici, která se zhmotnila v jeho ložnici. Stará hlava ho bolela (na pravém spánku bude mít obrovskou modřinu, protože bral léky na ředění krve) a do levé strany hrudního koše mu bušilo srdce s nebezpečně ztenčenými stěnami. Tyčili se nad ním, ti tři muži s rukavicemi na rukou, v kostkovaných podzimních bundách a děsivých maskách. Vloupali se k němu, a co teď, když bydlí pět mil od města.

Rothstein posbíral myšlenky, jak nejlépe dovedl, zahnal spánek a řekl si, že je na téhle situaci přece jen něco dobrého: pokud nechtějí, aby jim viděl do tváře, tak mají v úmyslu ponechat ho naživu.

Možná.

„Pánové,“ začal.

Pan Žlutý se zasmál a ukázal mu vztyčené palce. „Dobrý začátek, génie.“

Rothstein přikývl, jako by dostal pochvalu. Pohlédl na hodiny u postele, uviděl, že je čtvrt na tři ráno, pak se znovu podíval na pana Žlutého, který byl možná jejich vůdce. „Moc peněz nemám, ale klidně si je vezměte. Jen když odejdete a nic mi neuděláte.“

Zadul vítr a zachrastil podzimním listím o západní stranu domu. Rothstein si uvědomil, že se letos poprvé spustil kotel topení. Copak nebylo ještě před chvílí léto?

„Podle našich informací jich nemáš až tak málo.“ To byl pan Červený.

„Ticho.“ Pan Žlutý natáhl k Rothsteinovi ruku. „Vstaň z té podlahy, génie.“

Rothstein se chopil nabízené ruky, roztřeseně se dostal na nohy, pak se posadil na postel. Ztěžka dýchal, ale příliš dobře si uvědomoval (uvědomování si vlastní osoby bylo po celý život jeho prokletím i požehnáním), jaký obrázek musí skýtat: stařec v plandavém modrém pyžamu, z vlasů zbývají jen řídké nadýchané obláčky nad ušima. Tohle se stalo ze spisovatele, který v roce, kdy byl JFK zvolen prezidentem, pózoval na obálce časopisu Time: JOHN ROTHSTEIN, SAMOTÁŘSKÝ GÉNIUS AMERIKY.

Probuď se, génie.

„Vydýchej se,“ radil mu pan Žlutý. Mluvil starostlivě, ale Rothstein mu nedůvěřoval. „Pak půjdeme do obýváku, kde si povídají normální lidi. Nespěchej. Uklidni se.“

Rothstein dýchal pomalu a zhluboka a srdce se mu trochu uklidnilo. Snažil se myslet na Peggy, na její prsa velikosti čajového šálku (malá, ale dokonalá) a dlouhé hladké nohy, ale ten sen byl pryč stejně jako Peggy, ze které se stala stará bába žijící v Paříži. Za jeho peníze. Aspoň že Yolanda, jeho druhý pokus o manželské štěstí, byla po smrti, čímž skoncovala s alimentační povinností.

Muž v červené masce odešel z ložnice a Rothstein uslyšel, jak mu prohrabávají pracovnu. Něco spadlo. Otvírali a zavírali zásuvky.

„Už je líp?“ zeptal se pan Žlutý, a když Rothstein přikývl, řekl: „Tak půjdeme.“

Rothstein se nechal odvést do malého obývacího pokoje, s panem Modrým po levém boku a panem Žlutým po pravém. Přehrabování v jeho pracovně pokračovalo. Pan Červený brzy otevře skříň, odstrčí dvě saka a tři svetry a objeví sejf. Bylo to nevyhnutelné.

To nebude vadit. Pokud tam nechají zápisníky, a proč by si je brali? Takoví dacani se vždycky zajímají jenom o peníze. Nejspíš nedokážou přečíst nic náročnějšího než dopisy v Penthouse.

Jenže mužem ve žluté masce si nebyl jistý. Ten působil sečtěle.

V obývacím pokoji svítily všechny lampy a závěsy nebyly zatažené. Bdělí sousedé by se mohli divit, co se v domě starého spisovatele děje… kdyby nějaké měl. Ti nejbližší byli dvě míle odsud po hlavní silnici. Neměl žádné přátele, nikdo ho nenavštěvoval. Když se občas objevil podomní obchodník, vypoklonkoval ho. Rothstein byl prostě starý podivín. Spisovatel v důchodu. Poustevník. Daně platil, takže ho všichni nechávali na pokoji.

Modrý a Žlutý ho dovedli ke křeslu otočenému k televizoru, málokdy zapnutému, a když se okamžitě neposadil, pan Modrý ho do křesla vtlačil.

„Pomalu!“ okřikl ho Žlutý a Modrý kousek poodstoupil, jen cosi zamumlal. Takže tu opravdu velel pan Žlutý. Pan Žlutý byl vůdce smečky.

Sklonil se nad Rothsteinem a rukama se opřel o kolena v manšestrácích. „Chceš trochu něčeho na uklidnění?“

„Jestli myslíte alkohol, přestal jsem pít před dvaceti lety. Na doktorův příkaz.“

„To seš dobrej. Chodíš na schůze?“

„Nebyl jsem alkoholik,“ ohradil se Rothstein rozzlobeně. Bláznivé, zlobit se v takové situaci… nebo ne? Kdo ví, jak má člověk reagovat, když ho uprostřed noci vyženou z postele muži v barevných lyžařských maskách? Uvažoval, jak by takovou scénu asi napsal, a nemohl na nic přijít. O takových situacích nepsal. „Lidé předpokládají, že všichni bílí spisovatelé dvacátého století musejí být alkoholici.“

„Dobře, dobře,“ řekl pan Žlutý. Jako by konejšil protivné dítě. „Vodu?“

„Ne, děkuji vám. Chci, abyste vy tři odešli, takže k vám budu upřímný.“ Napadlo ho, jestlipak pan Žlutý zná základní pravidlo lidské komunikace: když někdo řekne, že k vám bude upřímný, většinou se chystá hrnout na vás lži rychleji, než kluše kůň. „Peněženku mám na prádelníku v ložnici. Je v ní něco přes osmdesát dolarů. Na krbové římse stojí keramická čajová konvice…“

Ukázal na ni. Pan Modrý se otočil a podíval se tím směrem, ale pan Žlutý ne. Pan Žlutý se dál pozorně díval na Rothsteina a jeho oči za maskou vypadaly skoro pobaveně. Nezabírá to, pomyslel si Rothstein, ale vytrval. Když teď byl docela probuzený, byl nejen vystrašený, ale taky pořádně vzteklý, i když věděl, že by to raději neměl dávat najevo.

„Tam si schovávám peníze na domácnost. Padesát nebo šedesát dolarů. Víc jich v domě není. Vezměte si je a jděte.“

„Zasranej lháři,“ řekl pan Modrý. „Máš mnohem víc, dědo. Víme to. Věř mi.“

Jako by se tu odehrávala divadelní hra a ta věta byla narážka, protože pan Červený z pracovny zakřičel: „Bingo! Našel jsem sejf! Velkej!“

Rothstein věděl, že ho muž v červené masce najde, ale stejně se mu sevřelo srdce. Bylo hloupé nechávat si doma hotovost, neměl k tomu žádný důvod kromě nechuti vůči kreditním kartám, šekům, akciím a dalším finančním prostředkům, ke všem těm lákavým řetězům, které připoutávaly americké občany k tíživému a v důsledku ničivému kolotoči dluhů a utrácení. Ale ta hotovost by mohla být jeho záchranou. Hotovost se dá nahradit. Ale ty zápisníky, jichž bylo víc než sto padesát, byly nenahraditelné.

„Takže kombinaci,“ ozval se pan Modrý. Luskl prsty v rukavicích. „Vyklop ji.“

Rothstein měl takový vztek, že skoro odmítl. Podle Yolandy byl vztek jeho celoživotní základní rozpoložení („Nejspíš už od tý tvý zatracený kolíbky,“ vyjádřila se), ale zároveň byl unavený a vyděšený. Kdyby se vzepřel, vytlučou to z něho. Třeba by dostal i další infarkt, a ten by ho skoro určitě dorazil.

„Když vám dám kombinaci k sejfu, vezmete si peníze, co v něm jsou, a odejdete?“

„Pane Rothsteine,“ řekl pan Žlutý tak laskavě, že to znělo upřímně (a tudíž bizarně), „nejste v situaci, kdy můžete smlouvat. Freddy, běž pro tašky.“

Rothstein ucítil závan studeného vzduchu, když pan Modrý, známý též jako Freddy, vyšel kuchyňskými dveřmi ven. Pan Žlutý se mezitím znovu začal usmívat. Rothstein ten úsměv už nesnášel. Ty červené rty.

„No tak, génie – spusť. Čím dřív začneš, tím dřív budeme hotoví.“

Rothstein vzdychl a odříkal kombinaci k sejfu Gardall ve skříni v pracovně. „Trojka vlevo dvě otáčky, třicet jedna vpravo dvě otáčky, osmnáct vlevo jedna otáčka, devadesát devět vpravo jedna otáčka, pak zpátky na nulu.“

Červené rty za maskou se roztáhly, až se ukázaly zuby. „To jsem si mohl myslet. Tvoje datum narození.“

Když Žlutý volal kombinaci na muže u sejfu, Rothstein došel k několika nepříjemným závěrům. Pan Modrý a pan Červený si přišli pro peníze a pan Žlutý si možná vezme svůj podíl, ale hlavním cílem muže, který mu neustále říkal génie, peníze zřejmě nebyly. Jako by to chtěl potvrdit, v dalším závanu studeného vzduchu zvenčí se znovu objevil pan Modrý. Měl čtyři prázdné plátěné tašky, zavěšené po dvou na ramenou.

„Podívejte se,“ obrátil se Rothstein na pana Žlutého, vyhledal jeho pohled a upřeně se mu zadíval do očí. „Nedělejte to. Z toho sejfu stojí za to vzít jenom peníze, nic jiného. Ten zbytek je jenom hromada různých škrábanic, ale pro mě jsou důležité.“

Pan Červený z pracovny zavolal: „Pro pána jána, Morrie! Padli jsme na jackpot! To mě podrž, tady je hromada prachů! Ještě v bankovních obálkách! Desítky obálek!“

Nejméně šedesát, mohl by říct Rothstein, možná i osmdesát. V každé čtyři sta dolarů. Od Arnolda Abela, mého účetního v New Yorku. Jeannie vybírá šeky na útratu a nosí mi obálky s hotovostí a já je strkám do sejfu. Jenže utratím málo, protože Arnold platí velké účty přímo z New Yorku. Jednou za čas dám Jeannie dýško a něco taky pošťákovi o Vánocích, ale jinak hotovost skoro nepotřebuji. Takhle to šlo celé roky, a proč? Arnold se nikdy neptá, na co peníze používám. Možná si myslí, že si sem zvu nějakou call girl. Možná si myslí, že sázím v Rockinghamu na koníčky.

Ale jedna věc je na tom legrační, mohl by říct panu Žlutému (známému rovněž jako Morrie). Nikdy jsem se totiž nezeptal sám sebe. Stejně jako jsem se sám sebe neptal, proč pořád píšu a plním jeden notes za druhým. Něco tak prostě je.

Mohl to všechno říct, ale mlčel. Ne kvůli tomu, že by pan Žlutý nerozuměl, ale protože ten vědoucí úsměv červených rtů říkal, že by rozumět mohl.

A bylo by mu to jedno.

„Co je tam ještě?“ zavolal pan Žlutý. Nespouštěl oči z Rothsteina. „Krabice? Krabice s rukopisy? Té velikosti, jak jsem ti říkal?“

„Žádný krabice, ale zápisníky,“ hlásil pan Červený. „Ten zasranej sejf je jich plnej.“

Pan Žlutý se usmál a stále se díval Rothsteinovi do očí. „S ručně psaným textem? Takhle pracuješ, génie?“

„Prosím,“ řekl Rothstein. „Prostě je tam nechte. Ten materiál nemá nikdo vidět. Nic z toho ještě není hotové.“

„A taky nikdy nebude, to si myslím já. Akorát si všechno křečkuješ.“ Ta jiskra v očích – kterou Rothstein považoval za irský rys – zmizela. „Hele, přece už nepotřebuješ publikovat nic dalšího, ne? Přece tě nic z finančního hlediska nenutí. Dostáváš tantiémy za Běžce. A za Běžce v akci. A za Běžec zpomaluje. Za tu slavnou trilogii s Jimmym Goldem. Pořád se prodává. Učí se o ní na vysokých školách v celé naší slavné zemi. Díky spolčení učitelů literatury, kteří si myslí, že ty a Saul Bellow jste největší hvězdy, vás musejí kupovat studenti jako povinnou četbu. Pěkně jste si to zavedli, co? Proč riskovat a publikovat něco dalšího, co by mohlo nabourat tvoji neposkvrněnou zlatoskvoucí pověst? Můžeš se tady schovávat a předstírat, že zbytek světa neexistuje.“ Pan Žlutý zavrtěl hlavou. „Kamaráde, dáváš pojmu análně retenční úplně nový význam.“

Pan Modrý pořád postával mezi dveřmi. „Co mám teda dělat, Morrie?“

„Pusťte se s Curtisem do toho. Všechno sbalte. Jestli v taškách nebude dost místa na všechny ty zápisníky, rozhlídněte se kolem. Dokonce i taková poustevnická krysa musí mít nejmíň jeden kufr. A nezdržujte se s počítáním peněz. Chci odsud vypadnout co nejdřív.“

„Tak jo.“ Pan Modrý – Freddy – odešel.

„Nedělejte to,“ řekl Rothstein a vyděsilo ho, jak se mu třese hlas. Někdy zapomínal, jak je starý, ale dnes v noci ne.

Ten, který se jmenoval Morrie, se k němu sklonil a dírami ve žluté masce se na něj zahleděly zelenošedé oči. „Chci něco vědět. Jestli řekneš pravdu, možná ti ty zápisníky necháme. Budeš ke mně upřímný, génie?“

„Budu se snažit,“ řekl Rothstein. „A já si tak nikdy neříkal, víte. Géniem mě nazvali v Time.“

„Ale vsadím se, žes jim žádnou stížnost neposílal.“

Rothstein neřekl nic. Parchant, pomyslel si. Mazaný parchant. Nic tu nenecháš, že? Je úplně jedno, co řeknu.

„Chci vědět tohle – proč jsi proboha nemohl nechat Jimmyho Golda na pokoji? Proč jsi ho musel takhle ponížit a zarýt mu obličej do bahna?“

Ta otázka byla tak nečekaná, že Rothstein nejdřív netušil, o čem Morrie mluví, i když Jimmy Gold byl jeho nejslavnější postava, díky které si ho budou lidi pamatovat (za předpokladu, že si ho díky něčemu pamatovat budou). Stejný článek v Time, který označil Rothsteina za génia, nazval Jimmyho Golda „americkou ikonou zoufalství v zemi nadbytku“. Pěkná kravina, ale zvedla prodej.

„Jestli chcete říct, že jsem měl přestat hned po Běžci, nejste sám.“ Ale skoro, mohl by dodat. Běžec v akci upevnil jeho pověst významného amerického spisovatele a Běžec zpomaluje byl vrcholem jeho kariéry: kritika ho vychvalovala do nebes a na žebříčku bestsellerů v New York Times se držel dvaašedesát týdnů. Taky mu vynesl Státní knižní cenu – ne že by si pro ni šel osobně. „Illiada poválečné Ameriky,“ stálo v nominaci a myslel se tím nejen poslední díl, ale trilogie jako celek.

„Netvrdím, že jsi měl po Běžci přestat,“ řekl Morrie. „Běžec v akci byl stejně dobrý, možná ještě lepší. Byli opravdoví. Jde o ten poslední díl. Člověče, to teda byla sračka. Reklama? To jako fakt, reklama?“

Pan Žlutý pak udělal něco, z čeho se Rothsteinovi sevřelo hrdlo a břicho se mu proměnilo v kámen. Pomalu, skoro zamyšleně, si stáhl žlutou masku, takže se objevil mladý muž typického vzezření bostonského Ira: zrzavé vlasy, zelenavé oči a bledá pleť, která se vždycky spálí a nikdy neopálí. K tomu ty divně červené rty.

„Dům na předměstí? Ford sedan před barákem? Manželka a dvě malé dětičky? Všichni jsou prodejní, tohle se snažíš sdělit? Všichni se nechají nakazit?“

„V těch zápisnících…“

V těch zápisnících byly další dva romány s Jimmym Goldem, to se snažil říct, a ty ten kruh uzavíraly. V prvním Jimmy pochopí prázdnotu svého života na předměstí a opustí rodinu, zaměstnání a pohodlný dům v Connecticutu. Odejde pěšky, jenom s ruksakem s pár svršky na zádech. Stane se starší verzí kluka, který odešel ze školy, odmítl svou materialistickou rodinu a po jednom prochlastaném víkendu stráveném toulkami po New Yorku se rozhodl vstoupit do armády.

„V těch zápisnících co?“ zeptal se Morrie. „No tak, génie, mluv. Pověz mi, proč jsi mu musel podrazit nohy a ještě mu šlápnout na hlavu.“

V díle Běžec míří na západ se stane znovu sám sebou, chtěl Rothstein říct. Svým vlastním já. Jenže pan Žlutý teď ukázal tvář a z pravé přední kapsy kostkované bundy vytahoval pistoli. Vypadal truchlivě.

„Vytvořil jsi jednu z největších postav americké literatury, a pak se na ni vysereš,“ řekl Morrie. „Člověk, který tohle může udělat, si nezaslouží žít.“

V Rothsteinovi znovu zaburácel vztek, což pro něj bylo milé překvapení. „Jestli si tohle myslíte,“ řekl John Rothstein, „tak jste nikdy nepochopil ani slovo z toho, co jsem napsal.“

Morrie namířil pistoli. Ústí vypadalo jako černé oko.

Rothstein na něj namířil artritidou zkřivený prst, jako by také držel pistoli, a spokojeně si všiml, že Morrie zamžikal a trochu sebou škubl. „Nech si tu svoji pitomou literární kritiku. Té jsem si užil dávno předtím, než ses narodil. Kolik ti vlastně je, dvaadvacet? Třiadvacet? Co ty víš o životě, natož o literatuře?“

„Dost na to, abych věděl, že všichni nejsou prodejní.“ Rothstein si s úžasem všiml, že ty irské oči přetékají slzami. „Nepoučuj mě o životě, když ses posledních dvacet roků schovával před světem jako krysa v díře.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

ČÁST I. Zakopaný poklad

1978

ČÁST II. Staří kámoši

ČÁST III. Peter a vlk

Potom

SRAČKY JSOU HOVNO.