Přeložila:

LUDMILA HAVLÍKOVÁ

Winston Graham: Poldark – Cizinec z moře

Vydání první

Copyright © 1981 by Winston Graham

All rights reserved

Cover image of Ellise Chappell:

Todd Antony; boat: Craig Hardie;

both © Mammoth Screen Limited 2019.

All rights reserved. Sky © Shutterstock.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2332. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Poldark – The Stranger from the Sea vydaného

nakladatelstvím Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited, Londýn v roce 2008

Český překlad © 2020 Ludmila Havlíková

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1292-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1293-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Winston Graham

POLDARK

CIZINEC Z MOŘE

Román z Cornwallu v letech 1810–1811

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

I

Starý král zešílel ve čtvrtek pětadvacátého října roku 1810, kdy se po všech anglických pláních a lukách honil silný vítr a vířil první podzimní listí.

Tato událost měla významné důsledky pro celou zemi, ale podepsala se i na situaci ve světě. Bezprostředně ovlivnila také životy čtyř mužů z Cornwallu – obchodníka, vojáka, diplomata a lékaře. Nebyl to samozřejmě první králův záchvat nepříčetnosti. O dvaadvacet let dříve trvaly jeho psychické potíže tak dlouho, že všechny legislativní záležitosti země ustrnuly na bodu mrazu. Další pomatení smyslů u něj nastalo v letech 1801 a 1804. Šlo sice o krátkodobé výpadky, ale byly natolik alarmující, že přidělaly vrásky panovníkovým lékařům a ministrům. Poslední záchvat však působil vážněji než všechny předcházející, a navíc krále postihl v době, kdy už značně zestárnul a téměř oslepl a kromě toho mu umírala jeho milovaná dcera…

Tentokrát se nemoc nejprve projevila jeho neutuchajícím řečněním. Mluvil bez přestání celý den, ale i po většinu noci, přičemž jen jedna z pěti vět měla hlavu a patu. Zbytek tvořily nesmysly pospojované dohromady jako barevné fáborky na ocasu papírového draka, třepetající se ve větru. Promlouval ke svým synům. Ty, kteří již zemřeli, jako třeba Octavius, považoval za živé, a živé potomky – a nebylo jich málo – pokládal za mrtvé. Kromě toho se halasně chechtal a zalézal pod pohovku, odkud ho lidé z jeho okolí dostávali jen s vypětím všech sil.

Whigové se neúspěšně snažili skrývat radost. Princ waleský byl totiž oddaným stoupencem jejich strany, a pokud by se stal regentem, okamžitě by se zbavil toryovců, kteří se už léta letoucí drželi svých míst jako klíšťata. Dlouhé období strávené v opozici se tak chýlilo ke konci.

Podobné pocity zaplavovaly i Napoleona, který se ani nesnažil své potěšení tajit. Whigové ztělesňovali mír. Ti, kdo Bonaparta tajně neobdivovali, byli přinejmenším přesvědčeni, že válčit s ním je marné. Věřili, že ho nelze porazit, a už se nemohli dočkat, až se s ním nějak dohodnou. Podle jeho podmínek.

II

Téměř přesně čtyři týdny před propuknutím královy nemoci se po kamenitém svahu rokle poblíž Pampilosy ubírali tři jezdci. Druhý v pořadí byl pohledný, ale poněkud zachmuřený vysoký muž ve středních letech, který měl na sobě jezdecký oblek a přes něj značně obnošený plášť z kvalitní látky. Z jeho vzezření se nedalo určit, jaké je národnosti. Jeho souputníci byli mladší, menší a šlachovitější chasníci v otrhaných uniformách portugalské armády. Všichni se časně ráno vypravili z Porta po viditelné prašné cestě, ale ta se po čase začala ztrácet v hustém porostu. Do čela trojice se v tu chvíli přesunul jediný jezdec z této trojice, který se v této končině vyznal a dokázal si proklestit cestu mezi kermesovými duby, kaktusy, balvany a tlejícími stromy.

Když se začalo smrákat, starší muž se otočil a zeptal se anglicky muže za sebou: „Je to ještě daleko?“

Oba vojáci v portugalských uniformách spolu prohodili pár slov. „Garcia tvrdí, že Bussaco je asi tak devět mil daleko, senhore.“

„Trefí tam ve tmě?“

„Nikdy tam nebyl, ale v klášteře by se mělo svítit.“

„Pokud ho neevakuovali. Jako všechno ostatní.“

„Na žádost vašeho generála, senhore.“

Pokračovali tedy dál, ale jejich malí podsadití koně neustále sklouzávali po strmém kamenitém svahu. Po celé cestě naráželi na opuštěné venkovské usedlosti, vypálená pole, mrtvá zvířata nebo překocené dvoukoláky – neklamné stopy zkázy provázející úprk místních obyvatel. Viděli i lidská těla obsypaná hejny much. Většinou šlo o staré lidi, jimž při útěku došly síly a zhroutili se. Přesto krajina nebyla tak opuštěná, jak by se mohlo na první pohled zdát. Tu a tam se pohnulo listí, leckde se mezi olivovníky objevily a zase zmizely lidské postavy, jindy zaznělo několik výstřelů a přinejmenším jednou proletělo kolem jezdců několik kulek tak blízko, že je to vychýlilo z rovnováhy. Místní zemědělci utíkali před cizími vetřelci, ale mnozí muži zůstávali na místě, připravení postavit se nepříteli a využít k tomu všechny dostupné prostředky. Několikrát trojice jezdců viděla i členy místní domobrany ve vlněných čapkách, krátkých hnědých kabátech a obnošených kalhotách pod kolena, vyzbrojené vším možným od řeznických nožů po staré muškety, jak uhánějí po obzoru v oblacích prachu na svých uštvaných divokých ponících nebo jak bleskurychle objíždějí místní stavení s půlkruhovým půdorysem. Při dvou příležitostech se Angličan musel prokázat svými doklady, ačkoliv jeho doprovod tvořili Portugalci. Nedokázal si představit, jaký osud asi čeká opozdilce, kteří zaostali za invazní armádou. Chování jejích příslušníků však ospravedlňovalo jakoukoliv odplatu.

Byl teplý zářijový večer, ale měsíc nesvítil. Na obloze se pouze třpytily hvězdy, přes něž plulo pár mlžných mráčků.

Jezdci dorazili k útesu, pod nímž se táhlo vyschlé říční koryto, a voják v čele trojice sesedl z koně a rozhlédl se jako ohař, který se snaží zachytit sebenepatrnější cizí pach. Angličan trpělivě vyčkával. Kdyby zabloudili, mohli by tu přespat, zahalení do svých plášťů. Noc strávená mezi zakrslými kaštany by jim nijak neublížila a kromě toho měli dostatečné zásoby jídla i vody.

Náhle se zpoza shluku aloí vynořila skloněná postava neurčitého věku a pohlaví a přiblížila se k nim. Potom následoval krátký šeptaný rozhovor. Nakonec se voják otočil a řekl: „Klášter je blíž, než jsme si mysleli, senhore, ale musíme se k němu dostat oklikou. Přímo před námi je totiž francouzská armáda.“

Na chvíli zavládlo ticho.

„Kterým směrem před námi?“

„Západním, senhore. Je jich spousta. Pronásledujou Angličany celý den. Tenhle člověk nám radí, abysme pokračovali podél toho říčního koryta a po míli a půl odbočili mezi kopce a vystoupali na hřeben u Bussaca. Dole v údolí je rozmístěný francouzský dělostřelectvo.“

Angličan sáhl do svého váčku a vylovil z něj minci pro ohromeného muže, který je uchránil před nebezpečným setkáním s francouzskými vetřelci. Vzhledem k tomu, že si Angličan velice cenil své svobody, šlo o minci velké hodnoty. Tmavá postava, přemožená tak štědrou odměnou, se pak za neustálého uklánění odplížila pozadu do tmy a ztratila se v jejím objetí. Velkorysého dárce v tu chvíli napadlo, že v nynějším společenském chaosu, kdy se hroutily civilizační hodnoty, by měl pro neznámého cizince možná daleko větší cenu balíček tabáku.

Všichni tři jezdci si vzali k srdci varování, jehož se jim dostalo, a po celou cestu se nesmírně opatrně proplétali mezi obrovskými balvany. Přitom se však ukázalo, že mužovy rady nebyly příliš přesné a měly spíš obecnou povahu. Voják, který jel vepředu, každou chvíli zastavoval svého koně a s nastraženýma ušima poslouchal, jestli nezaznamená nějaké varovné zvuky, které by je mohly upozornit na tábořící nepřátele. Trvalo jim celou hodinu, než dojeli k odbočce, o níž mluvil jejich místní zdroj. Museli se rozhodnout, jestli se na tomto místě zastaví a přenocují tu, anebo pojedou dál. Usoudili, že čím se dostanou od Francouzů dál, tím bezpečněji si budou moct odpočinout. Zároveň však zavrhli původní plán, že dojedou až do kláštera v Bussacu, neboť považovali za pravděpodobné, že ho už nepřítel obsadil.

S postupujícím večerem se od moře přihnal chladný vítr a jezdci se zachumlali do plášťů. Začali stoupat vzhůru, nejdříve po nízkých kopcích a potom šikmo po příkřejších svazích na skalnatý hřeben. Když usoudili, že už dosáhli vrcholu, porostlého hlodášovými keři a vřesem, který jim sahal až po pás, jezdec vepředu se opět zastavil. Ostatní dva také zůstali stát na místě a všichni chvíli pozorně poslouchali. Dolehl k nim podivný zvuk, ne nepodobný pronikavému kvílení ženských hlasů. Bylo to však něco jiného. Že by to byly tóny píšťaly, jimiž nějaký pastevec svolává své stádo? Nebyly. Koně se shlukli k sobě a oba vojáci se spolu začali dohadovat. Ten, který mluvil anglicky, se pak otočil.

„Musíme se dát dál na sever, senhore. To jsou Francouzi.“

„Ne,“ prohlásil Angličan. „Podle mě to Francouzi nejsou.“

„Co tedy uděláme?“

„Zjistíme, o koho jde.“

„Ne, ne! Zajmou nás. Zastřelí!“

„Tak tady počkejte,“ řekl Angličan. „Nebo mě následujte. Ale pomalu. Držte se asi padesát kroků za mnou. Pokud se mýlím, budete mít dost času uprchnout a zajistit si svobodu. Teď za tmy vás Francouzi moc daleko pronásledovat nebudou.“

„A co vy, senhore?“

„Mám dojem, že vím, co je… ten hluk.“

Vydal se vysokým vřesem ke skalnatému útesu, který se zřetelně rýsoval i ve tmě, protože zakrýval výhled na hvězdy. Po chvíli za ním vyjeli i jeho průvodci. Urazil asi čtvrt míle, když ho zastavil čísi hlas. Angličan přitáhl otěže svého koně a zadíval se na muže, který stál před ním a mířil na něj mušketou. Pak si všiml ještě dalších tří ozbrojených mužů, částečně ukrytých za křovinami.

„Jsem přítel,“ řekl rázně anglicky. „Jmenuju se Poldark. Vezu zprávy z Porta. S portugalskými průvodci.“

Po chvilce se hlaveň první muškety sklonila k zemi a k Angličanovi zvolna přistoupil podsaditý muž.

„Ukažte papíry.“

Angličan sesedl z koně, sáhl do kapsy, vylovil z ní kožené pouzdro a podal ho členovi hlídky. V tu chvíli se vedle nich objevil další muž s vojenskou čepicí na hlavě a zastíněnou lucernou v ruce. Všichni se pak kolem ní srotili.

„Ano, pane, zdá se, že je to v pořádku. S kým si přejete mluvit?“

„Kdo je vaším velícím důstojníkem?“

„Generál Cole velí divizi. A plukovník McNeil batalionu.“

„Kdo jste? Pěchota?“

„Druhý batalion, sedmá střelecká rota, seržant Lewis.“

„Chci se setkat s vaším plukovníkem.“

Oba portugalští vojáci také sesedli z koní, a když je pak jejich spojenci vítali, ve tmě jim zasvítily v úsměvu bílé zuby. Všichni poté vyrazili pěšky vedle svých zvířat po hřebenu hory a po chvíli se ocitli uprostřed obrovského množství vojáků, kteří spolu uvolněně klábosili, ale nevařili si žádné jídlo. Pár ohňů sice hořelo, ale byly umístěné tak, aby je z dálky nikdo neviděl.

„Mé průvodce dost vystrašil hluk, který k nám dolehl,“ řekl Poldark po chvíli. „Co to vaši dudáci hráli?“

Seržant Lewis si odfrkl. „Nějaký skotský žalozpěv. Ta tesklivá hudba muže uklidňuje. Zítra ráno to ale bude něco bojovnějšího.“

Došli ke shluku vysokých cedrů, jejichž mohutné kmeny vojáci využili při zřizování dočasného velitelství. Byly mezi nimi umístěné stoly a na větvích visely rozsvícené lucerny. Lewis na chvilku zmizel, ale po chvíli se vrátil s jakýmsi vysokým mužem. Ten se při pohledu na návštěvníka ohromeně zarazil a polkl.

„Poldarku, Poldarku!“ vyrazil ze sebe. „Takže je to skutečně kapitán Poldark. Mělo mi být hned jasné, že takhle se můžou jmenovat nanejvýš dva lidi.“

Druhý muž také zůstal stát na místě a pak se rozesmál. „A tohle je zase McNeil! Ať visím!“

„Což se vám nikdy nestalo,“ opáčil McNeil. „Naštěstí pro vaši krásnou ženu. I když si spousta lidí myslí, že byste si to zasloužil!“

Po krátkém zaváhání si potřásli rukama. Nikdy nebyli přátelé, protože před dvaceti lety stáli na opačných stranách zákona, ale respektovali se a nakonec dospěli k vzájemnému porozumění a určitým obezřetným způsobem si byli sympatičtí.

To vše už byla dávná minulost. Teď si rychle, jako při křížové palbě, vyměnili všechny podstatné novinky. Kapitán Poldark přistál v Portu – nikoliv jako posel přinášející zprávy z Porta, jak předtím tvrdil hlídce, ale jako zvláštní pozorovatel vyslaný vládou. Když dorazil do Porta, bylo mu řečeno, že Wellington a jeho armáda už tři týdny ustupují a že by bylo lepší, kdyby se znovu nalodil, vydal se do Lisabonu a navázal kontakty tam. Mezitím však zjistil, že šalupa, která ho přivezla, už odplula, a tak se navzdory všem doporučením rozhodl pokračovat dál po souši, jak původně zamýšlel.

Do podrobností ohledně své mise nijak nezabíhal a plukovník McNeil na něj nenaléhal. Když si posléze vyměnili pár zdvořilostních vět o Cornvallu – o Bodruganových, Trevaunanceových, Teagueových a Treneglosových – vydali se pěšky ke srázu vzdálenému asi sto yardů, z něhož se jim otevřel výhled na řeku Mondego a okolní planinu, která vypadala, jako by se na ní usídlily mraky svatojánských mušek. Všude blikotala nějaká světélka.

„Francouzi,“ prohlásil McNeil lakonicky.

„Velí jim Masséna?“

„Jo. Wellington se rozhodl, že dnes už dál nepotáhne, takže jsme se tady utábořili a sledujeme nepřátelskou armádu, jak postupně zaplňuje celé údolí pod námi. Celý den se po pláni až k úpatí kopců valí oblaka prachu. Odhadujeme, že na jednoho našeho vojáka připadají dva Francouzi, ale polovinu z našich čtyřiceti tisíc mužů tvoří nevycvičení a nezkušení Portugalci. Zítra se ukáže… V bitvě u Azincourtu proti nám stála pětinásobná přesila, nemám pravdu?“

„No, ano. Jenomže tady proti nám nestojí žádní opentlení rytíři, ale francouzská revoluční armáda vedená vojenským géniem.“

„Tentokrát to určitě bude obtížnější boj, ale čím těžší, tím lepší. Kdy se odsud vydáte dál?“

„Za této situace rozhodně ne zítra,“ odpověděl Poldark.

McNeil se na něj zkoumavě zadíval. Ross Poldark byl oblečený jako civilista – možná kvůli svému bezpečí, když nyní projížděl zemí, kde panoval válečný stav. Vlastně neměl žádný důvod vystupovat jako voják, protože na sebe převzal jinou zodpovědnost, když se stal členem Parlamentu. Od jejich posledního setkání se na něm podepsala léta a prošedivěly mu spánky. Na váze sice nepřibral, ale přibylo mu vrásek. Patřil k typu mužů, kteří zůstávají štíhlí, protože je neustále užírá jakýsi pocit nespokojenosti.

„Hodláte tady zůstat?“

„Samozřejmě. Mám pušku. A každá zbraň navíc se může hodit.“

„Neříkal král Jindřich něco o tom, že čím méně mužů, tím větší díl slávy? Každopádně věřím, že vás téhle zkoušky dokážeme ušetřit,“ prohlásil McNeil, nakroutil si konce svého šedivějícího kníru a zasmál se. Byl to však jen slabý odvar jeho někdejšího halasného řehotu, který měl Podark dosud v živé paměti.

„Chováme se tady tak tiše, aby si Masséna myslel, že je nás mnohem míň než ve skutečnosti?“

„Jo. Podle mě neví, že nás dneska dohonila naše druhá a pátá divize. Mám radost, že ho tím překvapíme. Člověka vždycky potěší, když má k dispozici dost schopných mužů.“

Poldark kolem sebe pevněji ovinul plášť, protože noční větřík s sebou přinesl od moře mlhu.

„A co vy, McNeile? Když jsem vás viděl v Cornwallu, velel jste oddílu skotských dragounů. Jak to, že jste se ocitl na tomhle bojišti…?“

McNeil pokrčil rameny. „Nemám ani peníze, ani žádné vlivné přátele, Poldarku. Kdybych zůstal u svých dragounů, mohl bych to dotáhnout nanejvýš na majora. Ale tady… v samém ohnisku války na tomhle poloostrově… jsem už udělal významný krok – i když moje povýšení na plukovníka ještě nebylo definitivně potvrzeno. Ovšem čekám, že při nynějších ztrátách na bojišti k tomu brzy dojde.“

Chvíli pak zůstali stát na místě mlčky, oči upřené na blikotající světélka připomínající diadém, zatímco mlha kolem nich houstla a plazila se dál a dál, mezi vysoké stromy a ostré vrcholky hor. McNeil pokládal za přirozené, že ztráty na bojišti, o nichž mluvil, nezahrnou i jeho. A Ross Poldark zase stejně přirozeně vítal riziko spojené s nadcházejícím bojem, které mu však nepřinese žádné výhody, jenom vyhlídky na možnou smrt.

„Na jednu věc bych se vás rád zeptal, plukovníku,“ promluvil po chvíli do ticha Ross Poldark. „Možná jsem se přeslechl, ale… skutečně jste říkal, že takhle – jako já – se můžou jmenovat nanejvýš dva lidi?“

„Slyšel jste správně.“

„Proč ne jen jeden? Je tady nějaký můj jmenovec? Nebo jsem vás nepochopil?“

„Vůbec ne. Nějaký Poldark je mezi vojáky z Monmouthshiru. Onehdy jsem viděl jeho jméno na proviantním soupisu. Říkal jsem si, že ho někdy vyhledám, ale určitě si dokážete představit, že nás teď v téhle situaci dost tlačí čas.“

Ross přešlápl z nohy na nohu, aby si ulevil od bolesti, která ho teď trápila dost často. „Slouží tedy v armádě?“

„Jinak to být nemůže. Třiačtyřicátníci jsou součástí Craufurdovy pěší divize. Měli by tábořit hned vedle nás, po levé straně.“

„Je to daleko?“

„Půl míle. Chcete ho navštívit? Je to váš příbuzný?“

„Myslím, že ano.“

„V tom případě vám přidělím jednoho muže, aby vás tam po večeři zavedl. Předpokládám, že se s námi nejdřív najíte.“

„S radostí.“

III

Povečeřeli studené jídlo. Všude panovalo ticho, až na vytrvalý cvrkot cikád a sténání větru. Párkrát se ve tmě ozvaly kvílivé tóny dud, které jako by předem oplakávaly oběti nadcházejícího krvavého boje. Zároveň však bylo v jejich tichém nářku cosi burcujícího, cosi provokativního. Dole na pláni duněly bubny. Jako by Francouzi dávali najevo svou sílu – sílu, která decimovala všechny evropské armády – a snažili se, aby tento fakt pronikl do srdcí i hlav místních protivníků a ochromil jejich odhodlání ještě dřív, než se nad obzor vyhoupne slunce. Angličané věděli, že je následující den čeká bitva, protože Wellington prohlásil, že k ní dojde, jakmile se začne se svým vojskem stahovat. A Wellington myslel každé své slovo vážně. Francouzi však nemohli vědět, jestli vojsko utábořené na svazích nad nimi neudělá tu nejrozumnější věc, k níž by se mohlo uchýlit, a ještě před rozedněním nenápadně nevyklidí své pozice, přičemž na místě nechá jen zadní voj, aby zpomalil francouzský postup. V posledních letech to činili dost často. Loňské vítězství u Talavery byla výjimka, nikoliv pravidlo.

Když konečně dojedli, byla skoro půlnoc. Rosse se pak ujal pověřený voják a procházel s ním mezi řadami utábořených mužů, z nichž mnozí už spali nebo se jen choulili do svých plášťů. Zdálo se, že všichni jsou kompletně oblečení. Nikdo se neuvolnil a neudělal si pohodlí, protože si uvědomovali, co je nadcházející den čeká. Mnozí leželi na zemi, zapření o předloktí, nebo seděli ve skupinkách a tiše spolu hovořili. McNeil se předtím zmínil o bitvě u Azincourtu a Ross si teď v této souvislosti vybavil divadelní hru, kterou viděl v Drury Lane. Král v ní obcházel před bojem své muže. Rosse tehdy zaujalo, že skotský voják dokázal pronést několik veršů. Byl tam také jeden člověk z Cornwallu, který se panovníkovi představil jako Leroy… Jak přišel Shakespeare na to, že tohle je cornwallské jméno?

Ušli asi půl míle a ke konci cesty už Ross kulhal. V poslední době totiž mnohem častěji jezdil na koni, než chodil pěšky. Poté následovalo několikeré vyptávání, pátrání ve tmě a obhlížení ležících vojáků, během něhož několik mužů zvedlo ruku a ukázalo prstem tím či oním směrem. Rossův průvodce se pohyboval jako fretka od jedné skupinky ke druhé. Konečně se jeden voják zvedl do sedu a řekl: „Ano, jsem Poldark. Kdo se po mně ptá?“

„Tvoje vlastní krev,“ odpověděl Ross. „Kdo jiný?“

Hubený muž, který se vleže opíral zády o kmen stromu a na kolenou mu spočívala šavle v pochvě, se vyškrábal na nohy a nejistě na Rosse zamžoural ve svitu hvězd.

„Propána! To je strýček Ross!“

„Geoffrey Charlesi! Nikdy by mě nenapadlo, že mi tě šťastný osud přivede do cesty právě tady. Ale díky své namyšlenosti jsem věřil, že v celé britské armádě nemůže sloužit žádný můj jmenovec kromě tebe!“ řekl Ross.

„Bože můj!“ vydechl Geoffrey Charles radostně, objal ho, přitiskl mu tvář na líci a pak mu pevně sevřel obě paže, jako by zkoumal sílu jeho bicepsů. „To je neuvěřitelné! Právě když jsem myslel na domov… objeví se tady jako lusknutím prstu… jako mávnutím kouzelného proutku… člověk, na kterého mám z toho různorodého houfu lidí ty nejlepší vzpomínky… a jehož si vážím ze všech nejvíc! Bůh nám pomoz! To nemůže být pravda!“

Ross mu vysvětlil, jak se tady vlastně ocitl.

„Strýčku, neměl byste se spíš okamžitě vydat za Wellingtonem, místo abyste marnil čas hledáním bezvýznamného synovce? Jděte teď za tím starým lordem Dourem, a až vás propustí, s radostí si s vámi popovídám!“

Ross zaváhal, protože se nechtěl pouštět do podrobného objasňování své mise, a pokud by se pokusil vysvětlit svou zdejší přítomnost jen několika kusými větami, vůbec by tím svého synovce neuspokojil.

„Geoffrey Charlesi,“ řekl po krátkém zamyšlení. „Poslali mě sem jako pozorovatele, ne jako zprostředkovatele zpráv. A generál Wellington má dnes večer na práci spoustu důležitějších věcí než případný rozhovor se mnou. Ať bych mu teď řekl cokoliv, nijak by mu to nepomohlo vyhrát zítřejší bitvu, takže to klidně může počkat.“

„Takže tady zůstanete?“

„Samozřejmě. To si nemůžu nechat ujít. Máš mezi muži, kterým velíš, ještě nějakého jiného ostrostřelce?“

„Kterým velím, mon Dieu! C’est à ne pas y croire –“

„No, vidím, že jsi kapitán. A vzhledem k tomu, že jsem už spoustu let pouhým civilistou, máš nade mnou služebně navrch. Jsem připravený to akceptovat.“

Geoffrey Charles si odfrkl. „Strýčku, snižujete své zásluhy, protože podle toho, co vím, jste v posledních deseti letech vyvázl z bezpočtu hodně nebezpečných šlamastyk. A to už vůbec nemluvím o vašem poslancování ve westminsterské žvanírně! Pokud mi ale chcete stát po boku při nějaké akcičce, která by mohla Francouze odradit od záměru vyšplhat nahoru po tomhle příkrém svahu, s radostí vám vyjdu vstříc!“

„Dobře, takže jsme dohodnutí.“

„Viděl jste ty Francouze, co se utábořili dole pod námi?“

„Plukovník McNeil mi je ukázal.“

„Takže připouštíte aspoň nepatrnou možnost, že se vám třeba nikdy nepodaří předat Wellingtonovi tu svou zprávu?“

„Je to riziko, se kterým musím počítat.“

Ross si vůbec nebyl jistý, že ho generál přijme. Měl pro něj sice oficiální doporučující dopis, ale Wellington udržoval velmi těsný a velmi osobní kontakt s nynějším ministrem zahraničí, jímž byl shodou okolností jeho bratr. Mohl by se proto domnívat, že tento poloviční voják a poloviční civilista, který se ve zdejším velitelství tak nečekaně objevil, přijíždí jménem těch členů kabinetů, kteří o něm nemají nejlepší mínění. Něco na tom skutečně bylo, byť se to neshodovalo s Rossovým osobním míněním.

Oba Poldarkové seděli na jemném borovém jehličí pod stromy a nenuceně spolu klábosili jako staří přátelé. Důstojnický sluha jim přinesl horký nápoj, který měl být kávou.

Neviděli se čtyři roky, protože když se Geoffrey Charles vrátil z bitvy u La Coruñi, jeho strýc byl v cizině. Rosse ohromila změna, která se s jeho synovcem mezitím odehrála. Při posledním setkání to byl rozverný mladý kadet, který sršel humorem, vrhal se do každé rošťárny, s lehkým srdcem propíjel a prohrával v kartách svou skromnou apanáž a neustále vězel v problémech a dluzích. Od té doby však zhubl a zmužněl, úplně se zbavil své chlapecké baculatosti a v opáleném obličeji se mu zračila horlivost a nadšení. Stal se z něj pohledný muž, byť s poněkud tvrdými rysy ve tváři, které člověk získá pouze v případě, že často provozuje hon na lišku, anebo bojuje ve válce. Té války si už Geoffrey Charles užil mnohem víc než Ross. Svému otci se podobal daleko méně než jako dítě a dospívající mladík. Možná za to mohl tenký tmavý knírek, který si nechal narůst, a také jizva na bradě.

„No todle, no todle, to mě podržte, jak by řekla Prudie! Nikdy by mě nenapadlo, strýčku, že jste ke mně po tom našem posledním setkání stále tak vstřícný. Jste bohatý? Pochybuju. Žádnému Poldarkovi nebylo souzeno topit se v bohatství, i když mu byl osud třeba nakloněný. Přesto jste mi pokaždé bez řečí vyhověl, když jsem něco naléhavě potřeboval. A že ty potřeby nebyly malé! Vytáhl jste mě z maléru! Kdybyste mi nepomohl, asi bych nikdy nespatřil Španělsko a Portugalsko. Místo toho by mě vyhodili z armády a já bych strávil nejlepší léta svého života za mřížemi v Newgateu!“

„Pochybuju,“ řekl Ross. „Možná by ti snížili hodnost, ale v nynějších válečných časech si Anglie nemůže dovolit posílat mladé důstojníky do vězení jen kvůli pár guinejím.“

„No, kdyby došlo na nejhorší, možná bych potlačil hrdost a požádal otčíma George, aby za mě zaplatil kauci. Ale vaše štědrost mě každopádně zachránila před lichváři a před obrovským ponížením.“

„A teď se zdá, že sekáš dobrotu, kapitáne Poldarku.“

„Z čeho tak usuzujete, strýčku?“

„Z tvé hodnosti. Z tvého vážného zevnějšku a vystupování. Z těch čtyř let tvrdé vojenské služby.“

Geoffrey Charles si natáhl nohy před sebe. „K tomu prvnímu – bylo to snadné, protože muži sloužící na poloostrově se nedožívají moc vysokého věku, takže člověk získává vyšší hodnost, hned jak se nějaké takové místo uvolní. A pokud jde o to druhé – o vážný zevnějšek, jak tvrdíte – za ten můžou moje obavy. Dělám si totiž starosti kvůli tomu, jak tetě Demelze v dopise vysvětlím, pokud se vám pod mým velením něco stane. A ta třetí věc – čtyři roky vojenského života člověka nijak nenapraví, jak byste už mohl vědět, drahý strýčku. Jen ho podnítí k nepřístojnému chování, ať už ve vztahu k ženám, k pití, nebo ke kartám!“

Ross vzdychl. „No dobře, tohle tvým příbuzným neprozradím.“

Geoffrey Charles se zasmál. „Teď už ale zcela výjimečně žádné dluhy nemám, kapitáne. Minulý měsíc, než začal ten zatracený ústup, jsme se dlouhé týdny plahočili kupředu a náš regiment uspořádal oslí závody. Kdekdo uzavíral na vítěze vysoké sázky. Já jsem té svojí herce věřil, a tak jsem do toho závodu vložil všechny síly. Nakonec se mi podařilo těsně zvítězit nad jistým Parkinsonem z pětadevadesátého! Poprvé za víc než dvacet měsíců jsem tak mohl zaplatit všechny svoje dluhy, a dokonce mi doteď zůstalo v kapse ještě pár guinejí! Ale ne, vlastně je už nemám! To vítězství mě zachránilo, protože jinak bych si doteď lámal hlavu, jak ty dluhy poplatím!“

Ross si nadlehčil nohu, aby ulevil bolavému kotníku. „Vidím, že tě někdo sekl do obličeje.“

„No jo, ale ne tak působivě jako vás. Ma foi, ta trvalá upomínka vám tak sluší, že si vás už bez ní nedokážu představit. O ten kousek brady jsem přišel letos v červenci během jedné vojenské akce. Bojovali jsme o most. Mohl jsem ale dopadnout hůř. Doktor mi pak dal ten úlomek kosti na památku pro štěstí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

I

II

III