Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kristina Hlaváčková

Dračí oheň – Proroctví

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7341. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Eva Kadlecová

Návrh obálky Ondřej Mikulecký

Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o

První vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2019

Text a ilustrace © Kristina Hlaváčková, 2019

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ISBN 978-80-271-1108-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-1107-7 (pdf)

ISBN 978-80-247-2543-7 (print)

Předmluva

Kde příběh končí a kde začíná? Co zpečetilo osud zemí Kéraly? Začalo naše vyprávění zrozením dítěte, vyslovením proroctví nebo tím, kdož proroctví vyslovil?

Narodí se dítě z krve čtyř národů. Obnoví stará přátelství, otupí nevraživost a utvoří nové aliance. Jeho činy budou jazýčkem na vahách osudu národů Kéraly, znělo proroctví nesoucí se po staletí od úst k ústům mezi národy Kéraly. Jak věky plynuly, začalo pomalu upadat v zapomnění, až se pro mnohé stalo pouhou pověstí, bajkou vyprávěnou dětem na dobrou noc.

Jen Strážcům deseti magických pramenů nedají dvojsmyslná slova proroctví spát. Nezbylo mnoho těch, kdo znají zdroje magie tohoto světa, ale jejich moc je příliš velká, příliš lákavá, než aby byla ponechána ladem. Boje o nadvládu nad Karganem mezi bílou a černou magií nikdy docela nekončí. Zvítězit může jen ten, kdo přikloní dítě z proroctví na svou stranu.

Na pokraji otevřené války zrodila se Aronel, princezna z krve čtyř mocných národů. Její nezkrotná povaha a dosud nevídané magické schopnosti ji uvrhly do víru boje o vládu nad mocí Karganu. Válka vzplála a byla vybojována. V Kérale opět zavládl mír. Ale na jak dlouho? A je tomu skutečně tak?

Princezna samotnou svou existencí narušila systém pramenů moci, narušila rovnováhu. Kde příběh končí a kde začíná? Válka vzplála a byla uhašena, ale zlo bylo probuzeno. Pohání ho touha po odplatě, dychtivost po nevyčerpatelné moci pramenů, dvojznačnost dávného proroctví.

KAPITOLA 1.

Zrození pramene pod horou

Majestátní město Kefet byl vybudován, zrodil se z jediného důvodu, aby se stal obrannou baštou zemí Západu. Trůnil v jediném průsmyku velehor Špičáků, který byl dost široký na to, aby jím mohla pohodlně projít armáda. Mohutné hradby zatavené dračím ohněm vystavěné na téměř kolmých skalách, magie doslova vetkaná do jeho kamene a nezlomnost jeho obyvatel z něj po staletí činily nedobytnou pevnost. Jakékoliv pokusy jím projít bez svolení Kefetských byly stejně smrtelně nebezpečné jako horský masív, který metropoli obklopoval.

Dno průsmyku ovšem zabírala jen malá část města. Většina ho šplhala vzhůru po skaliskách, zakusovala se do kamene nebo se na něj lepila jako soustava ptačích hnízd propojená spletí klikatých uliček a schodišť spíše podobných vytesaným žebříkům. Všemožná stavení, domy, obchůdky, lazarety, chrámy, vše, na co si vzpomenete, zabíralo velkou část stěn a ztrácelo se nad jejich hranami. Na severní plošině se ve středu složitého systému opevnění tyčil obrovský palác s věžemi a věžičkami dokonale napodobujícími strukturu Špičáků. S tím rozdílem, že jeho zdi byly zářivě bílé. Ovšem nejvýraznějším prvkem architektury Kefetu byla hvězdicovitá soustava šesti mostů propojující obě stěny průsmyku. Uprostřed byla podepřena jediným kamenným sloupem. Středový sloup. Obsahoval jeden z nejdůležitějších obřadních sálů Kefetu a Kefetští věřili, že právě chrámový sloup je srdcem města. Srdcem, které, ke své smůle a nejspíš i smůle všech západních národů, zahořelo k ženě. Omámila ho a zblbla. Protože Kefet bylo ve své podstatě chlap.

Nyní jím otřásala nejen divoká sněhová bouře, ale především bratrovražedný boj. Ten zuřil v uzounkých uličkách, na hradbách a na mostech spojujících obě stěny průsmyku. Především ale ve sloupovém chrámu a v oblacích nad ním. Boj draků s pradávným Černým přehlušoval vše ostatní, a hlavně, devastoval město. Dokonce ani magií protkané zdi Kefetu nedokázaly odolat ohni obrovských ještěrů. Zdálo se, že i přes početní přesilu draků má mohutnější pradávný navrch. Kde nestačila jeho síla, pomáhalo mu rychlé hojení utržených ran. Souboj v oblacích začínal pro osvoboditele vypadat stejně beznadějně jako ten odehrávající se v samotném chrámovém sloupu.

Aronel dopadla na špičky na dosah od kluka. Akorát se otáčel zpět, jeho prsty opustil další blesk. Její meč mu projel skrz naskrz hrudníkem. Tekutina vyřinuvší se ze zranění zasyčela na oblečení. Rána se začala hojit ještě dřív, než z ní Aronel vytrhla čepel. Mrštil po ní z bezprostřední blízkosti další blesk. Švihla rukou. Zaklínadlo se odrazilo od náramku skrytého pod halenou. Sekla po něm mečem zprava doleva, zasadila mu hlubokou ránu do prsou. Levačkou se pokusila odrazit další kouzlo. Byla příliš blízko. Její čepel ihned přešla v sek zleva doprava, skrz hochovo břicho. Z rány se vyřinula kyselina, ale její příval zastavilo okamžité hojení. Mág po Aronel s úsměvem na rtech sáhl. Vpálil jí černou ohnivou kouli přímo do prsou. Síla toho úderu jí mrštila vzad. Jak letěla, meč opustil její dlaň.

Drak Charlik se konečně dostal k pradávného krku. Zaryl do něj zuby a trhl. A znovu. Arnë skočila. Přistála obrovskému černému ještěrovi na hlavě. Charlik ucítil ve svých zubech pradávného páteř. Zapřel se a zabral. Arnë vyplivla oheň. Ještěrova páteř zapraštěla. Černý se pokusil postavit, šlehl ocasem, zasáhl růžového draka, začal se zadními zdvihat ze země. Páteř vydala odporný zvuk, jak se obratle oddělily. Ve stejnou chvíli uvnitř chrámu prosvištěl Aronelin meč vzduchem, udělal dvě otočky o tři sta šedesát stupňů, prorazil mágovi žebra a zmizel v něm až po jílec. Hrot vyšel zády ven. Hoch sáhl po jeho rukojeti. Tělem mu projela bolest a po tváři překvapený výraz. Michael ocitnuvší se za ním sekl. Klukovi odletěla hlava z ramen. Aronel narazila zády na hranu oltáře a sesula se na zem.

„Uzdrav si tohle, šmejde!“ zahuhlal Michael. Hlavu raději odkopl z dosahu těla, kterému pro jistotu zabodl oba meče do břicha. Temná tekutina vytékající z ran zasyčela na kamenné podlaze. Její kaluž se začala rozšiřovat.

Spokojený úšklebek na Michaelově tváři ztuhl. Všiml si Aronel. Ležela zhroucená v tratolišti krve u paty oltáře. Jednu ruku měla v nepřirozeném úhlu zkroucenou pod trupem, hlavu otočenou do strany.

„Eli!“ vykřikl Michael vyděšeně a rozeběhl se k ní. Přistál na kolenou po jejím boku.

„Prosím, Eli, nebuď mrtvá!“ Něžně jí shrnul z obličeje uvolněný pramen vlasů. Odhalil tak tvář více jak z poloviny pokrytou drobnými, kovově stříbrnými šupinami. Oči měla otevřené. Zorničky lehkým zachvěním zareagovaly na světlo. Stále to byly zorničky draka. Krvácela z nosu i uší, krev jí stékala z koutku úst.

„Eli… no tak, tohle mi nedělej!“ prosil. Bál se, aby jí ještě víc neublížil, ale musel zjistit, kde je zraněná. Bylo tu příliš mnoho krve. Nehýbala se, pohled upírala na jediné místo. V modrozelených, ještěřích očích se odráželo mihotavé světlo. Michael otočil hlavu. U zdi chrámu byl malý dráček. Pokoušel se postavit na vratké nohy. Snažil se vyvážit hlavu s ocasem, což byl poměrně nerovný boj, protože hlava byla zjevně těžší. Několikrát spadl na čumák, než ho napadlo roztáhnout křídla. Pokusil se jimi udržet rovnováhu. Byl stříbrný. Zářil. Jeho kontury se komíhaly plamínky, jimiž byl tvořen. Tu a tam probleskl kovovou září tmavý, modrý či zelený plamen. Pravá přední tlapka se měnila. Její oheň pomalinku pohasínal. Postupně jej nahrazovaly stříbřité šupiny, tmavě zelené či modré na místech, kde se dříve objevily stejně barevné plamínky. Šupiny se objevovaly i na dráčkově čumáku.

Hnán neblahým tušením, Michael obezřetně vyprostil dívčinu ruku zpod těla. Odhalil tak silné krvácení z boku. Téměř si ho nevšiml, protože od rány na Aronelině zápěstí se jako zářivá vyrážka šířily šupinky. Dračí šupinky.

„To si ze mě děláš srandu! Eli, podívej se na mě!“ zaškemral Michael a pohladil ji po tváři. Dráček se na něj podíval.

„Charliku, Damiane, pomozte mi někdo! Eli je zraněná, umírá a asi se mění v draka!“ zaúpěl ve svých myšlenkách. Sloupovou věží otřásla síla Charlikova řevu.

„Co se stalo?“ zeptali se Charlik s Damianem najednou. Drak se pokusil přistát, aby mohl strčit hlavu do chrámu, ale most byl plný lidí, nepřátel i přátel. Musel by je srazit do propasti. Po centrálním mostě od paláce postupovaly kefetské ženy v čele s Moamou.

„Ten kluk ji zasáhnul nějakým kouzlem. Co jsem viděl, nejdřív ji jen párkrát štrejchnul, ale to poslední dostala přímo do prsou. Přímo. Z pár centimetrů. Hodilo ji to přes půlku místnosti. Kůže se jí mění na stříbrný šupiny. Začalo to na obličeji u tý jizvy a taky na ruce. Nehejbá se, nemluví, skoro nedejchá. A v rohu tu sedí takovej malej ohnivej prcek a plameny se mu mění v šupiny na stejnejch místech jako Eli. Co s ní mám dělat? Kde zatraceně vězíte?“

Damian nereagoval. Zato Charlik ano. „Pozor, posádky z mostů útočí na chrám!“ varoval Michaela.

„Do prdele!“ ulevil si mladý Berber. Uprostřed tak velkého prostoru, jakým svatyně byla, by neměli nejmenší šanci na obranu. Zvedl Aronel do náruče a rozeběhl se s ní ke schodišti vedoucímu do špice chrámového sloupu. „Ty, koukej se pohnout! Mazej ke schodům!“ houkl na dráčka. Ten se na něj podíval modrozelenýma očima. Naklonil hlavu na stranu a neohrabaně se podrbal za uchem. Zadní ohnivou tlapkou.

„No tak, Eli, prosím! Nemůžu o tebe znova přijít!“ Uslyšel, jak se otevírají dveře. Doběhl ke schodišti. Stříbrný ohniváček se rozhlédl po svatyni a podivnými přískoky se vydal za Michaelem. Pokoušel se letět, ale plamenná křídla ho neunesla.

Pradávný ležel rozervaný na dně průsmyku a hoch bez hlavy na podlaze chrámu. Boj přesto dál pokračoval. Mosty byly plné kefetských i berberských vojáků útočících na chrám. Draci znovu vzlétli, aby jim v tom zabránili vlastními těly. Město ucítilo, jak se z jeho vědomí zvedá mlha, která ho stále ještě svazovala. Město se vzepřelo. S ním se z magicky nastoleného transu probrali i jeho muži. Ti bojující v uličkách procitli jen proto, aby zjistili, že stojí tváří v tvář rozzuřeným ženám, leckdy svým vlastním, s pánvičkami v rukou. Právě pánvičky byly obyčejně důvodem, proč jejich překvapení trvalo sotva pár vteřin. Dostat kusem nádobí po hlavě či, nedejte bohové, do rozkroku zpravidla velmi rychle zchladilo jejich nadšení. Ti šťastnější se vzbudili už schoulení na zemi a zpravidla velmi bolaví.

Omámení bojovníci na mostech byli vytrženi z transu, aby zjistili, že se jim nad hlavami vznášejí draci. V hrůze se pokusili rozprchnout. Všichni najednou zmateně pobíhali a hulákali. Někteří byli ve vzniklé strkanici shozeni do hlubiny.

Bezhlavého mágova těla ani rozervaného Černého si v přetrvávajícím chaosu nikdo nevšímal. Pozornost všech se upírala jinam. Klukova mrtvola se pohnula. Cukla sebou, jako sebou v posledních záchvěvech nervových spojení cuká mrtvý had. Záchvěv se opakoval. Pozvolna se rozšiřující tratoliště se najednou zastavilo. Zasršelo. Rozeběhly se po něm černo-stříbrné jiskry. Drápovité nehty zaskřípěly o podlahu, prsty se sevřely v pěst. Mrtvola se prohnula v zádech a pomalu se začala vznášet. Pár centimetrů nad zemí se prudce zarazila, zachycena tkanicí jiskřící tekutiny. Ta se zavlnila. Nastal krátký moment naprosté nehybnosti, pak se louže kyseliny s tichým zažbluňkáním zvedla a doslova prosvištěla zohavenými ostatky. Sotva je hrudí opustila, tělo s obludným zamlaskáním splasklo, žebra zapraskala a vlomila se dovnitř. Tekutina pleskla o strop. A vytratila se. Fyzicky. Její energie zasršela vzduchem.

Co se dělo se schránkou chlapce, dělo se i s pradávným. Jen jeho mohutné splasknuvší ostatky přilákaly pozornost jednoho z ohnivých draků. Ten si se zájmem prohlédl náhle propadlou hruď, pak ale rozpustile poposkočil, aby svou těkavou pozornost upřel jinam. Magie proletěvší pradávným Černým se se zapraskáním prolnula s chlapcovou a zavířila v neviditelném tornádu, které rozmetalo kus opevnění. Stále nepozorována se na kratičký moment zastavila nad městem. Zmítala se a bobtnala. Narazila do sloupového chrámu. Ten se otřásl až do základů. Vydržel, ale od díry zející v jeho stěně se rozeběhla klikatá puklina tak široká, že by se do ní vešel člověk. Zastavila se několik centimetrů nade dnem průsmyku. Vzduch zapraštěl a uvolněná energie zamířila do hor. Cíleně se vyhýbala překážkám, kličkovala a uhýbala, vzdalovala se s jakýmsi jasným cílem. Cosi ji k sobě volalo, přitahovalo.

Ticho noci narušilo řinčení skla. Z osvětleného okna vyletěla nad nádvoří těžká kovová socha draka, vzápětí za ní vztekle rotující, rapidně bobtnající koule černého ohně. Palácem otřásla exploze, rozechvěla okenní tabule, některé dokonce rozbila. Plameny se rozprskly v zářivých meteorech. Dopadaly na dláždění, zdi i střechy, vyrážely do nich temné krátery. Plamínky po dopadu nezmizely. Chvíli hořely v malých ostrůvcích. Pokusily se vpít do kamene, ale ten jim odolal. Změnily se v malé, kutálející se olejovité kuličky. Rychle se ztratily ve tmě. Seběhly se do jediného nestálého útvaru. Ať jeho povrch drželo pohromadě cokoliv, nevydrželo to tlak. Živoucí tekutina pleskla o zem. A zmizela. Její hmota se nárazem změnila v energii. Přitahována neznámou silou zavířila a hnala se do hor. Neměla mysl, neměla instinkt, ale cosi ji k sobě přitahovalo.

Palác se probudil. Na nádvoří vybíhali lidé, chodbami duněly kroky pádících nohou. Ve zmatku nikdo neslyšel, že se otevřelo další okno. Nejdřív jím proletěl neuspořádaný smotek kovových předmětů, hned za ním vzteklé klubko divokých černých plamenů. Výbuch rozmetal roztavený kov, zdivo a záplavu jisker. Vzduchem zahučela magie. Město ji cítilo. Sám jeho kámen ji cítil. A cítila ji posvátná hora, do jejíchž skal se vpila. Šedivec se otřásl, pokusil se vzdorovat. Černý oheň se znovu zhmotnil v chodbách opuštěného labyrintu. Plamínky běžely po stěnách. Rostly. Bludiště bylo plné přírodní magie. Jako by se jí to temné světlo živilo. Jiskřilo a praskalo, rostlo. Labyrint se s ním pokoušel bojovat, ale byl příliš poničený. Kámen stále vzdoroval. Odmítal černý oheň pohltit. Zbavit se ho ale nedokázal.

Poskakující plameny se zastavily. A zmizely. Nocí pod horou zazněl téměř neslyšitelný zvuk. Tlukot srdce. Nesla se za ním ozvěna.

KAPITOLA 2.

Labyrint

Jestliže Kefeťané vnímali chrámový sloup jako srdce Kefetu, Šedivec byl jeho duší. Byl totiž jejich vlastní. To oni ho objevili, prozkoumali a zmapovali. Nebyli to stavitelé města, ale sami Kefetští, kdo vybudoval a vyzdobil svatyni. Draci, elfové, trpaslíci a lidští mágové možná vybudovali město, ale o labyrintu neměli ani tušení. Bludiště pod Šedivcem bylo důležité. Bylo posvátné. Právě tady procházeli všichni Kefetští zasvěcením, právě tady probíhal ten nejtěžší výcvik válečníků a kněží.

A teď byl vnitřek hory znesvěcen pobytem černého mága a pradávného ještěra. Vedeni svým rukušem, Kefetští po týdny likvidovali napáchané škody. Nacházeli ostatky lidí roztrhané na kusy, navršené v jeskyních, jejichž stěny byly zbrocené krví a zatavené ohněm. Pod nohama jim nechroupaly jen kamenné trosky, ale i ohlodané kosti. Mezi průzkumníky nebyl jediný, kdo by si v té zkáze nepředstavil zmizelého příbuzného či přítele. Bludiště páchlo hnijícím a spáleným masem, čpělo kyselinou a výkaly pradávného. V některých chodbách se skoro nedalo dýchat.

Zakiho ale mnohem více znepokojovala těla nesoucí stopy strašných pokusů a černé magie, mrtvoly se znetvořenými obličeji, s ostny rostoucími z krku, kloubů, páteře, ale i tváří.

A pak tu byly… zprvu si mysleli, že jde o spálené děti. Ale pak se někdo pozvracel. Jedno z drobounkých tělíček nebylo spáleno. Leželo pod hromadou mrtvol jakoby vyschlé, potažené hnědou kůží, jejíž vzezření připomínalo kůži vydělanou a naolejovanou. Páchlo. I přes všudypřítomný smrad nesnesitelně páchlo. Ve světle loučí byly pod kůží vidět vystupující kosti, nepřirozeně propadlé břicho. Ať to bylo cokoliv, dítě to rozhodně nebylo. Drápy na pokroucených rukách. Ani náznak jakékoliv svalové hmoty. A ta tvář… právě při pohledu do ní se Kefeťan pozvracel. Byla obludná. Zírala na svět mrtvýma, ostře oranžovýma očima bez duhovek, bez zorniček, celá pokřivená, bez rtů, s odhalenými tesáky příliš velkými, než aby se vešly do úst. Neuspořádaně trčely do všech stran. Propadlé líce, které vypadaly, že na nich pokožka nikdy ani nebyla.

I Zakimu se zvedal žaludek. Jen stěží odolával nutkání namířit na tu věc berlu a magií ji spálit na prach. Všechna ta roztrhaná těla by nejraději spálil na prach, aby je Kefetští nemuseli vynášet z hory a skládat do připravených jam proložených dřevem. Jenomže to by labyrint ještě více zamořilo.

Špičáky se sotva zahalily do tmy, když černý obr prošel horními branami a vykročil do vichřicí bičovaných hor. V mrazivém počasí neměl ani kápi, ani plášť, dokonce ani dlouhé rukávy, jen košili a vestu. Jako by necítil, že ho ledové krystalky šlehají do holých paží a bosé hlavy. Berlou vyklepával na kamenech bryskní rytmus. Hebká záře drahokamu v její špici byla neskutečně uklidňující. Možná ho čekal nelehký, neveselý úkol, ale na Zakiho rtech pohrával lehký, spokojený úsměv.

Když vstoupil do hlavní svatyně pod Šedivcem, úsměv zmizel. Zaki zaťal zuby. Stopy nedávných hrůz tu byly přes veškerou snahu stále bolestně patrné. Namísto tesaných balustrád a bohaté výzdoby tu byly jen trosky. Kvůli nim tu ale nebyl.

Pomalu prošel chrámovou jeskyní až ke stěně, která byla nejblíž labyrintu. Byť zdemolovaná, svatyně si udržela notnou dávku své síly. Cítil ji ve zdech. Celý Šedivec podřimoval. Zaki se jej chystal probudit. Zvučným hlasem pronesl zaklínadlo. Slova jako by se vpila do kamenů. Nezapadla do ticha, nezmizela hned, jak dozněla. Jejich ozvěna zašeptala v nejbližších chodbách. Zaki se drahokamem své berly obřadně dotkl šedé skály.

Takřka okamžitě ucítil magickou moc Kefetu. Skrze berlu mu projela tělem a udeřila do stěny Šedivce. Po kamenech se rozeběhly stříbrné a zlaté blesky mizící v hornině. S každou další vlnou se dosah magie zvětšoval. Zprvu jen o pár centimetrů, pak o desítky centimetrů, a nakonec o metry. Kde se její světlo vpilo, sutiny se proměňovaly, přesouvaly, vracely na své místo v podlaze, na zdech i stropech. Šedivec se pod tou silou otřásal. S každým novým přívalem jako by se hora probouzela o něco rychleji.

Zaki postupoval labyrintem pod horou noc za nocí. Byl to pomalý proces. Konečně došel až do míst, kde byly jeskyně porušeny jen minimálně. Zdejší chodby byly na ještěra zřejmě příliš stísněné, stěny natolik silné, že je nedokázal rozbít. Leckde bylo tak těsno, že se tudy sotva protáhl člověk. Byl hluboko, hluboko pod zemí, mnoho úrovní pod svatyní. Najednou si připadal pomalý. Svaly mu těžkly. Zdejší kameny magii doslova polykaly, jako by se jich ani netkla. Sice se nad tím pozastavil, ale přikládal to jen své únavě. Nechat sebou procházet tak velké množství magické energie bylo vysilující, ale zarputile pokračoval.

Tichou temnotu narušovalo kakofonické kapání vody a jemné cinkání. Bylo tu neobvykle teplo. Chladný vzduch proudící sem z okolních slují se tu srážel, kapičky kondenzace se kutálely po skále. Cinkání vycházelo z pomalu vychládající horniny. V uzavřeném prostoru za ní bylo sucho a horko k zalknutí.

Hora se otřásla. Po stěnách temné jeskyňky proběhly prskající zářivé provazce. Osvětlily neúhledné hnízdo z jemného popela a na kratičký moment i obrysy několika vajec. Blesků přibývalo. Zatímco šedého kamene se téměř netkly, vejce je přitahovala. Magie se vpíjela do pevných kožovitých blán kryjících zárodky uvnitř.

S každým dalším impulzem se vejce zachvěla, blány se našponovaly, jejich objem se zvětšil. Vyvolalo to pohyb. Dosud semknutá snůška se rozkutálela. V původní prohlubni zůstalo jediné vejce povalené na bok. Osamělé vejce přestalo růst, ale magickou energii polykalo o to víc. Jeho kožovitá blána se postupně měnila ve skořápku připomínající šedý kámen.

Vejce mírně pulzovala. Berla se konečně přiblížila hnízdu na dosah. Šedivec se otřásl. Snůška tím záchvěvem rezonovala. Zkamenělé vejce puklo. Matným povrchem se rozeběhly vlásečnicové praskliny. Rozšiřovaly se, až jimi byla skořápka doslova protkaná. Horou projel další pulz. Klikatí hádci magie se bez efektu vpili do skal. Uzemnili se do vejce uloženého v popelu. Síla zpětného rázu srazila Zakiho na kolena. Berla mu vypadla z náhle bezvládných prstů.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

KAPITOLA 1. - Zrození pramene pod horou

KAPITOLA 2. - Labyrint