Kniha vychádza aj vďaka láskavej pomoci Veľvyslanectva Izraela v Bratislave

This book is published with the kind help of the Embassy of Israel in Slovakia

Etgar Keret

The Seven Good Years

Published by arrangement with The Institute for the Translation of Hebrew Literature

Copyright © 2014 by Etgar Keret

Translation © Silvia Singer, 2014

Design & Layout © Peter Gála, 2014

Slovak edition © Artforum, 2014

Preložila Silvia Singer

R O K P R V Ý

Zrazu som počul bum

„Teroristické útoky jednoducho neznášam,“ hovorí chudá sestrička staršej. „Chceš žuvačku?“

Staršia si jednu vezme a prikývne. „Čo sa dá robiť,“ vraví, „ani ja nemám rada pohotovosť.“

„Nejde ani tak o pohotovosť,“ trvá na svojom chudá. „Nevadia mi nehody a takéto veci. Ale poviem ti, tie teroristické útoky… Pokazia človeku náladu.“

Sedím na lavičke na pôrodníckom oddelení a vravím si: Niečo na tom je. Práve pred hodinou sme sem celí rozrušení dorazili s mojou ženou a so šialene čistotným taxikárom, ktorý sa obával o autopoťahy, keď manželke praskla voda. Teraz sedím na chodbe, som mrzutý a čakám, kým sa personál vráti z pohotovosti. Všetci okrem tých dvoch sestričiek odišli ošetrovať ľudí zranených pri útoku. Aj mojej žene sa spomalili kontrakcie. Asi aj dieťa cíti, že celá tá vec s narodením až tak nesúri. Cestou do kaviarne miniem niekoľko zranených na vŕzgajúcich nosidlách. Moja žena v taxíku kričala ako šialená, no títo ľudia sú úplne potichu.

„Ste Etgar Keret?“ pýta sa ma muž v kockovanej košeli. „Ten spisovateľ?“ Neochotne prikývnem. „Tak, čo mi poviete?“ vraví a pritom vyberá z tašky malý diktafón. „Kde ste boli, keď sa to stalo?“ vypytuje sa. Keď na chvíľu zaváham, rýchlo súcitne dodá: „Máte čas, nechcem na vás tlačiť. Zažili ste traumu.“

„Nebol som pri útoku,“ vysvetľujem. „Dnes som tu náhodou. Moja žena rodí.“

„Aha,“ ani sa nepokúša zakryť sklamanie a vypína diktafón. „Mazl tov.“ Usadí sa vedľa a zapáli si cigaretu.

„Skúste vyspovedať niekoho iného,“ navrhujem pokúšajúc sa tak dostať dym Lucky Strike z dosahu tváre. „Pred chvíľou som videl, ako odvážajú dvoch ľudí na neurológiu.“

„Rusov,“ vzdychne si. „Nevedia ani slovo po hebrejsky. Okrem toho, na neurológiu vás len tak nepustia. Toto je už môj siedmy útok v tunajšej nemocnici, poznám všetky ich finty.“ Chvíľu sedíme mlčky. Je asi o desať rokov mladší než ja, ale už začína plešivieť. Keď si všimne, že ho pozorujem, usmeje sa a prehlási: „Veľká škoda, že ste tam neboli. Reakcia spisovateľa by sa pre môj článok parádne hodila. Niekoho originálneho, niekoho s trochou nadhľadu. Po každom útoku dostávam stále tie isté reakcie: ‚Zrazu som počul bum!‘; ‚Neviem, čo sa stalo‘; ‚Všade bola krv‘. Koľkokrát sa to dá zniesť?“

„Nie je to ich chyba,“ hovorím. „Tie útoky sú stále rovnaké. Čo originálne sa dá povedať o výbuchu a nezmyselnej smrti?“

„Čo ja viem?“ pokrčí plecami. „Vy ste spisovateľ.“

Pár ľudí v bielych plášťoch sa pomaly vracia z pohotovosti na pôrodnícke oddelenie. „Vy ste z Tel Avivu, nie?“ vraví mi novinár. „Prečo ste prišli rodiť do tohto zapadákova?“

„Chceli sme prirodzený pôrod; tunajšie oddelenie…“

„Prirodzený?“ chichotajúc sa ma preruší. „Čo je prirodzené na trpaslíkovi so šnúrou visiacou mu od pupku, ktorý vyskočí z vagíny vašej ženy?“ Ani sa nepokúšam odpovedať. „Ja som manželke povedal,“ pokračuje, „‚ak niekedy budeš rodiť, tak jedine cisarák ako v Amerike. Nechcem, aby si stratila formu kvôli nejakému decku.‘ V dnešnej dobe ženy rodia ako zvieratá už len v primitívnych krajinách, napríklad u nás. No nič, idem makať.“ Vstáva a skúša to na mňa ešte raz. „Možno by ste mohli o tom útoku predsa niečo povedať,“ opáči. „Neovplyvnil vás nejako? Trebárs, ako sa bude volať dieťa, alebo dačo také.“ Ospravedlňujúco sa usmejem. „Nevadí,“ žmurkne na mňa. „Nech vám to dobre dopadne, človeče.“

O šesť hodín neskôr vyskočí trpaslík so šnúrou visiacou mu od pupku z vagíny mojej ženy a okamžite sa rozplače. Pokúšam sa ho utíšiť a presvedčiť, že sa niet čoho báť. Že kým vyrastie, všetko na Blízkom Východe bude vyriešené: nastane mier, nebudú už žiadne teroristické útoky a aj keby sa raz za uhorský rok nejaký pritrafil, vždy sa nájde ktosi originálny, niekto s nadhľadom, aby to dokonale vystihol. Na chvíľu sa utíši, premýšľa, čo spraví ďalej. Mal by byť naivný — veď sa práve narodil — lenže ani on mi na to neskočí a po kratučkom čkavom zaváhaní opäť spustí plač.

Veľké dieťa

Keď som bol malý, rodičia ma vzali do Európy. Vrcholom celého výletu nebol Big Ben ani Eiffelovka, ale let z Izraela do Londýna — presnejšie povedané: jedlo. Na tácke bola maličká plechovka koly a vedľa nej balíček kukuričných lupienkov o nič väčší než škatuľka od cigariet.

Moje prekvapenie nad miniatúrnymi balíčkami sa zmenilo na ozajstné vzrušenie, až keď som ich otvoril a zistil, že kola chutí ako tá v normálnych plechovkách a že aj lupienky sú pravé. Ťažko povedať, prečo som bol z toho taký rozrušený.

Veď išlo len o nápoj a cereálie, ibaže v oveľa menších baleniach. No ako sedemročný som si bol istý, že som svedkom zázraku.

Dnes, o 30 rokov neskôr, sedím vo svojej obývačke v Tel Avive a dívajúc sa na svojho dvojtýždňového syna mám úplne rovnaký pocit: Tu je človek, čo neváži ani 5 kíl — vo vnútri je však nahnevaný, znudený, vystrašený či pokojný, presne ako ktokoľvek iný na tejto planéte. Dajte mu drahý oblek a rolexky, strčte mu do ruky tenkú aktovku a pošlite ho do sveta. Bude vyjednávať, bojovať a uzatvárať obchody bez mihnutia oka. Nevie rozprávať, to je fakt. Tiež sa pokakáva akoby mal nastať koniec sveta. Prvý priznávam, že zopár vecí sa ešte musí naučiť, kým ho vystrelia do vesmíru či si zalieta v F-16. Ale v zásade, je to dokonalý človek zbalený do 50 cm uzlíčka — a to nie hocijaký človek, ale dosť mimoriadny a výstredný, jednoducho osobnosť. Ten typ, čo rešpektujete, hoci mu nie celkom rozumiete. Lebo tak, ako všetci zložití ľudia, bez ohľadu na ich výšku či hmotnosť, má veľa tvárí.

Môj syn — osvietenec: Z pozície človeka, čo čítal veľa o budhizme a vypočul si dve-tri prednášky guruov, ba dokonca mal raz v Indii hnačku, musím konštatovať, že môj synáčik je prvá osvietená bytosť, ktorú som kedy stretol. On naozaj žije v prítomnosti: nikdy sa nehnevá ani neobáva budúcnosti. Je úplne oslobodený od ega. Nikdy neobhajuje svoju česť ani nezbiera pocty. Jeho starí rodičia mu už, mimochodom, založili sporiaci účet v banke. Zakaždým, keď ho hojdajú v kolíske, dedko mu rozpráva, aké výhodné úrokové sadzby sa mu podarilo preňho zjednať a koľko peňazí dostane pri predpokladanej priemernej jednocifernej miere inflácie za 21 rokov, keď bude účet splatný. Malý neodpovedá. Lenže potom dedko prepočítava percentá oproti základnej úrokovej miere a ja si všimnem pár vrások na čele svojho synčeka — prvé trhliny v hradbe jeho nirvány.

Môj syn — závislák: Chcem sa ospravedlniť všetkým narkomanom a vyliečeným narkomanom, ktorí toto čítajú, no, pri všetkej úcte k nim a k ich utrpeniu, žiadna závislosť sa nevyrovná závislosti môjho syna. Ako každý pravý závislák, nemá na výber ako ostatní ľudia, čo sa týka voľného času, tie dôverne známe voľby — dobrá kniha, večerná prechádzka či finále zápasov NBA. Preňho existujú iba dve možnosti: prsník alebo peklo. „Čoskoro objavíš svet — dievčatá, alkohol, nelegálne hazardné hry na internete,“ snažím sa ho upokojiť. No kým sa tie veci zmenia, obaja vieme, že bude existovať len prsník. Našťastie preňho, aj pre nás, je jeho mama vybavená dvomi. Keby sa v najhoršom jedno rozbilo, vždy zostane náhradné.

Môj syn — psychopat: Niekedy sa v noci zobudím a vidím jeho malé telíčko, ktoré sa vedľa mňa v posteli trasie ako hračka, čo jej dochádzajú baterky, vydáva divné hrdelné zvuky a, neviem si pomôcť, ale pripomína mi Chucky z hororu Detská hra. Sú rovnako veľkí, majú ten istý temperament a ani jednému nie je nič sväté. To je naozaj skľučujúci fakt o mojom dvojtýždňovom synovi: nemá ani za mak morálky, ani štipku. Rasizmus, nerovnosť, necitlivosť, diskriminácia — vôbec ho to netrápi. Nezaujíma ho nič iné, iba jeho okamžité túžby a potreby. Čo sa jeho týka, ostatní môžu ísť do pekla alebo sa pridať ku Greenpeace. Jediné, po čom teraz túži, je trocha dobrého mlieka a úľava pre zaparený zadok od plienok, a keby mal kvôli tomu zničiť svet, stačí mu iba ukázať správny gombík. Bez rozmýšľania ho stlačí.

Môj syn — sebanenávidiaci sa Žid…

„Nemyslíš, že už stačilo?“ preruší ma manželka. „Možno by si mohol namiesto vymýšľania hysterických obvinení proti svojmu rozkošnému synovi urobiť niečo užitočné a prebaliť ho?“

„Dobre,“ vravím. „Jasné. Však už končím.“

Telefonát

Skutočne obdivujem ohľaduplných telefónnych operátorov, ktorí vás počúvajú a snažia sa odhadnúť vašu náladu, namiesto toho, aby vás rovno nútili do rozhovoru. Preto vždy, keď mi volá Debora zo satelitnej televíznej spoločnosti YES a spýta sa, či neruší, najprv sa jej vždy poďakujem za ohľaduplnosť. A potom jej slušne odpoviem, že ruší.

„Akurát pred minútkou som totiž spadol do diery a zranil som si čelo aj nohu, takže toto nie je najideálnejšia chvíľa,“ vysvetľujem.

„Chápem,“ vraví Debora. „A kedy myslíte, že bude vhodné zavolať? Za hodinku?“

„Neviem vám povedať,“ vravím. „Asi som si zlomil členok, keď som spadol, a tá diera je dosť hlboká, neviem, či sa mi podarí vyliezť bez pomoci. Takže dosť to závisí od toho, ako rýchlo príde pomoc a či mi budú musieť dať nohu do sadry.“

„Tak mám zavolať zajtra?“ navrhuje nevzrušene.

„Áno,“ zastonám. „Zajtra by to bolo fajn.“

„Čo sú to za hlúposti s tou dierou?“ vyčíta mi moja žena, ktorá sedí vedľa mňa v taxíku a vypočula si moju vyhýbavú taktiku. Prvýkrát sme si vyšli von bez nášho syna Leva, ktorého sme nechali s mojou matkou, tak je trochu podráždená. „Prečo jednoducho nepovieš: ‚Ďakujem, ale nemám záujem nič kupovať, prenajímať si ani požičiavať, preto ak čokoľvek predávate, prosím, nevolajte mi v tomto živote a pokiaľ možno ani v budúcom.‘ Potom sa na chvíľu odmlč a povedz: ‚Pekný deň prajem.‘ A zaves, ako by to urobili všetci ostatní.“

Nemyslím si, že sú všetci k Debore a jej podobným takí tvrdí a protivní ako moja žena, ale musím uznať, že v niečom má pravdu. Na Blízkom Východe ľudia pociťujú svoju smrteľnosť oveľa viac než inde na svete, preto si tu väčšina obyvateľov vypestovala určitú dávku agresivity voči neznámym, čo skúšajú plytvať ich časom, ktorý im ešte na zemi zostáva. A hoci si aj ja svoj čas úzkostlivo strážim, mám veľký problém po telefóne odmietať neznámych. Nevadí mi odohnať pouličných predavačov na trhu alebo povedať nejakému známemu nie, keď mi po telefóne niečo ponúka. Ale táto pekelná kombinácia telefonického kontaktu s cudzou osobou ma úplne paralyzuje. Behom sekundy si predstavím zjazvenú tvár človeka na druhom konci, ktorý má za sebou život plný utrpenia a poníženia. Vidím ho, ako stojí na okennej rímse svojej kancelárie na 42. poschodí, hovorí so mnou bezdrôtovým telefónom pokojným hlasom, ale už sa rozhodol: „Ešte jeden sviniar mi povie nie a skočím!“ A keď už nastane okamih, že sa človek musí rozhodnúť medzi ľudským životom alebo tým, či sa dostane do osídiel televízneho kanálu „Sochy z balónov: nekonečná zábava pre celú rodinu“ za obyčajných 9,99 šekelov mesačne, tak ja volím život. Teda aspoň doteraz som volil, kým ma manželka a môj finančný poradca slušne nepožiadali, aby som s tým prestal.

Odvtedy som začal rozvíjať „stratégiu Babička“, pre ducha tej ženy som zariadil aspoň tucet virtuálnych pohrebov v snahe vyhnúť sa zbytočným konverzáciám. No keď už som si kvôli Debore zo satelitnej televízie vykopal jamu a spadol do nej, mohol som tentoraz babičku Šošanu nechať odpočívať v pokoji.

„Dobré ráno, pán Keret,“ volá mi Debora na druhý deň. „Dúfam, že dnes ste na tom lepšie.“

„Pravdupovediac, mal som nejaké komplikácie s nohou,“ zamrmlem. „Nechápem to, ale objavila sa mi tam gangréna. Zastihli ste ma práve pred amputáciou.“

„Bude to len minútka,“ nedá sa odradiť.

„Prepáčte,“ trvám na svojom, „už som dostal sedatívum a lekár mi signalizuje, nech skončím hovor, môj telefón nie je sterilný.“

„Tak to skúsim zase zajtra,“ vraví Debora. „Veľa šťastia s amputáciou.“

Väčšina telefónnych operátorov sa vzdá po jednom hovore. Tí, čo robia telefonické ankety, a predajcovia internetového pripojenia si obvykle dajú ešte jedno kolo. Lenže Debora zo satelitnej televíznej spoločnosti je iná.

„Dobrý deň, pán Keret,“ zdraví ma, keď nepripravený zdvihnem ďalší hovor. „Ako sa máte?“ A skôr, než stihnem odpovedať, pokračuje. „Keďže vás nový zdravotný stav pravdepodobne pripúta na lôžko, ponúkam vám náš Balíček extrémnych športov. Štyri kanály plné rôznych extrémnych športových disciplín z celého sveta, od svetového šampionátu v hode do diaľky trpaslíkom až po austrálske zápasy v jedení skla.“

„Chcete Etgara?“ zašepkám.

„Áno,“ vraví Debora.

„On zomrel,“ odpoviem a spravím významnú pauzu. „Strašná tragédia. Stážista ho dorazil na operačnom stole. Uvažujeme o žalobe.“

„Tak s kým hovorím?“ pýta sa Debora.

„Ja som Michael, jeho mladší brat,“ improvizujem. „Ale teraz nemôžem hovoriť, som na pohrebe.“

„Úprimnú sústrasť,“ praje Debora chvejúcim sa hlasom. „Nemala som možnosť s ním dlhšie hovoriť, ale znel ako skvelý človek.“

„Vďaka,“ šepkám ďalej, „musím zavesiť, práve sa chystám povedať kadiš.“

„Samozrejme,“ vraví Debora. „Zavolám neskôr. Mám pre vás na útechu skvelú ponuku.“

Staré dobré časy

Včera som zavolal svojmu telefónnemu operátorovi, aby som sa s nimi pohádal. Deň predtým mi totiž kamarát rozprával, ako im volal a trochu na nich nakričal, vyhrážal sa, že prejde ku konkurencii, a okamžite mu znížili paušál o 50 šekelov mesačne.

„No veril by si tomu?“ vravel vzrušene. „Jeden naštvaný päťminútový hovor a ušetríš 600 šekelov za rok.“

Pracovníčka oddelenia služieb zákazníkom sa volala Tali. Trpezlivo si vypočula všetky moje sťažnosti a hrozby, a keď som skončil, prehlásila hlbokým hlasom: „Povedzte, pane, nehanbíte sa? Je vojna. Ľudia zomierajú. Rakety ostreľujú Haifu a Tiberias. A vy? Jediné, na čo dokážete myslieť, je vašich 50 šekelov!“

Niečo na tom bolo, cítil som sa trocha nepríjemne. Hneď som sa ospravedlnil a šľachetná Tali mi rýchlo odpustila. Napokon, vojna nie je práve najlepší čas, aby sa človek hneval na svojich vlastných.

To popoludnie som sa rozhodol vyskúšať účinok Talinho argumentu na tvrdohlavom taxikárovi, ktorý ma odmietal zviezť s mojím synčekom, lebo som nemal autosedačku.

„Povedzte, nehanbíte sa?“ vyrukoval som pokúšajúc sa citovať Tali čo najpresnejšie. „Je vojna. Ľudia zomierajú. Rakety ostreľujú Tiberias. A vy? Jediné, na čo myslíte, je vaša autosedačka!“

Zabralo to, zahanbený šofér sa rýchlo ospravedlnil a povedal mi, nech nastúpim. Keď sme vyšli na diaľnicu, prehodil spoly ku mne, spoly pre seba: „To je ozajstná vojna, čo?“ Potom sa zhlboka nadýchol a nostalgicky dodal: „Ako za starých čias.“

To „ako za starých čias“ som nedokázal pustiť z hlavy a naraz som uvidel celý libanonský konflikt v úplne inom svetle. Keď si spomeniem na všetky tie rozhovory s ustaranými priateľmi o vojne v Libanone, o iránskych raketách, o sýrskych machináciách a dohadoch, že vodca Hizballáhu šejk Hasan Nasralláh môže zaútočiť na akékoľvek miesto v krajine, dokonca aj na Tel Aviv, uvedomil som si, že v očiach skoro každého z nich som zahliadol slabý záblesk akejsi nevedomej úľavy.

A niežeby sme my Izraelci bažili po vojne, smrti či zármutku, ale to, po čom túžime, sú „staré časy“, o ktorých hovoril taxikár. Túžime po skutočnej vojne namiesto všetkých tých vyčerpávajúcich rokov intifády, keď neexistovalo čierne ani biele, iba sivé, keď sme nečelili ozbrojeným silám, ale radikálnym mladým ľuďom opásaným výbušninami. Rokov, keď aura statočnosti prestala existovať a namiesto nej tu boli dlhé fronty ľudí čakajúcich na našich checkpointoch, žien tesne pred pôrodom a starcov, čo horko ťažko vydržia dusivú horúčavu.

Prvá salva rakiet nás zrazu vrátila k dôverne známemu pocitu vojny proti bezcitnému nepriateľovi, ktorý útočí na naše hranice, proti naozaj krutému nepriateľovi, nie takému, čo bojuje za svoju slobodu a sebaurčenie, a ani nie tomu, kvôli ktorému koktáme a ktorý nás uvádza do rozpakov. Opäť sme presvedčení o správnosti nášho sporu a rýchlosťou blesku sa vraciame do vlasteneckého lona, hoci sme ho už takmer opustili. Opäť sme malou krajinou obklopenou nepriateľmi, bojujúcou za vlastný život, nie tým silným okupantským štátom núteným denne bojovať s civilistami.

Nuž, je také prekvapujúce, že sa nám potajomky trochu uľavilo? Dajte nám Irán, dajte nám štipku Sýrie, dajte nám za hrsť šejka Nasralláha a my ich celých zhltneme. Napokon, v riešení morálnych dvojzmyslov nie sme o nič lepší než ktokoľvek iný. No vždy sme vedeli, ako vyhrať vojnu.

Table of Contents

R O K P R V Ý

Zrazu som počul bum

Veľké dieťa

Telefonát

Staré dobré časy

R O K D R U H Ý

R O K T R E T Í

R O K Š T V R T Ý

R O K P I A R T Y

R O K Š I E S T Y

R O K S I E D M Y