.

„Věk je něco, na čem nezáleží,

pokud nejste sýr.“

luis buñuel

Čím starší,

tím lepší,

ale starší

VÍŠ, ŽE VĚCI NEJSOU, CO BÝVALY

Když se probudíš, cítíš se skvěle, ale všichni ti říkají, že vypadáš unaveně.

Když jdeš na kožní kvůli mateřskému znaménku, a doktor se tě zeptá, kam ten botox chceš.

Když na večírek dorazí atraktivní třicátník, ale na tebe se ani nepodívá.

Když dokážeš na první pohled odhadnout, jaký je milenec.

Když je prezident Francie mladší než ty.

Když počet tvých kocovin převyšuje počet uskutečněných večírků.

Když si musíš přiznat, že by ses raději milovala v posteli než ve sprše.

Když jdeš do fitka na kardio cvičení nejen proto, abys tam posilovala břišní svaly.

Když zjistíš, že se maluješ každý den.

Když zjistíš, že se na té fotce, kde ti bylo dvacet, líbíš sama sobě, i když sis doteď myslela, že na ní vypadáš hrozně.

Když už neznáš všechny ty trendy herce a zpěváky.

Když ti někdo řekne, že máš sexy pohled, ale ty ve skutečnosti jen mžouráš, protože se zdráháš vytáhnout z kabelky brýle.

Když někomu řekneš, že ho znáš od plínek.

Když vyprávíš deset let starý vtip, a pak ti dojde, že je vlastně starý už dvacet roků.

Když si jdeš brzy lehnout, aby sis další den opravdu užila.

Když tě začnou zajímat memoáry.

Když se opravdu těšíš, že už půjdeš domů.

Když se tvoje kolegyně narodila v roce, kdy jsi maturovala.

Když se tě lidé přestanou ptát, jestli plánuješ další dítě.

Když ti mladá žena řekne, že by chtěla jednoho dne vypadat jako ty.

Když začneš chodit na gynekologii spíš kvůli mamografu než antikoncepci.

Když tě někde něco začne bolet, a ty se vyděsíš, že je to začátek konce.

Když máš jedno oko menší než druhé.

Když máš vybrat rok narození na webu, a musíš nekonečně dlouho rolovat dolů.

Když chceš po ránu odemknout telefon pomocí rozpoznání obličeje, ale mobil tě nepozná.

Když ti někdo řekne, že jsi „na svůj věk vážně sexy“.

Když se nad naivní poznámkou mladé ženy jen usměješ, zatímco dřív by ti přišla prostě jen hloupá.

Když si myslíš, že máš na tváři vytlačený otisk polštáře, ale on tam je i o týden později.

Tvůj první

Kdysi byla pro tebe všechna „poprvé“ zásadní. První polibek, suché rty a bušící srdce. První výplata – částka tak malá, že zmizela za tři noci. První noc v klubu, tlusté nánosy líčidel, snaha oklamat ochranku u dveří, rozechvění a strach, že tě prokoukne. První pochybná známost, kterou jsi přivedla domů trochu zaraženým, ale v podstatě chápajícím rodičům. Ten film, co tě tak silně rozrušil, když jsi seděla sama v setmělém kině, a první jízda na dálnici, kdy jsi horečnatě svírala oběma rukama volant. První vyplňování daňových formulářů a pocit vlastní důležitosti – jsem fakt už asi dospělá. Pak první kopačky, které jsi vůbec nečekala, a skutečnost, žes ten rozchod – ke svému velkému překvapení – docela rychle překonala. Přišlas o panenství, a v podstatě se nic nezměnilo. První noc, kterou jsi strávila sama ve svém úplně prvním bytě…

Chvíle radosti i smutku a moře adrenalinu, které značkovaly konec nebo začátek nových životních epoch. Na všechny chvíle, díky nimž jsi „rostla“, vzpomínáš s láskou a něhou. A přestože „poprvé“ je dnes už mnohem vzácnější artikl, tu a tam se přece jen objeví znovu. Jen má nové formy a mnohem složitější tvary a podoby.

Když jsi před pár lety našla na hlavě svůj první šedivý vlas, překvapivě tě to nechalo celkem v klidu, protože některé tvé přítelkyně měly stříbrné vlasy už od pětadvaceti.

Ale toto konkrétní „poprvé“ tě naplní strachem a otupělostí. Když si všimneš, jak na tebe ta věc vyloženě mrká, není už úniku. Osamělý šedivý chloupek ukrývající se v pubickém ochlupení. A není to fata morgána, jak v prvním okamžiku doufáš. Podíváš se podruhé, zataháš za tu věc – ano, je tam, a rozhodně se nechystá nikam odejít. A pak už nic jiného nevidíš. „To“ si tvou pozornost vyloženě užívá a vlastně se ti směje do očí. Je tohle vůbec normální? Na tohle nejsi připravená – teď ještě ne. Víš, že některé části tvého těla nezůstanou stejné navždycky, s tím se musí počítat, ale s touto šedivou „jedničkou“ vážně nechceš mít nic dočinění.

A zrovna ve chvíli, když se už už začínáš utápět v sebelítosti a zoufalství, vzpomeneš si na ten světlý, vlastně téměř bílý chloupek v obočí, který máš zhruba od patnácti. Ten přece dobře znáš. Tu a tam naroste znovu, a vždycky je stejně drsný, vždycky osamělý a vždycky se objeví na tomtéž místě na levé straně obloučku. Albín v tvém obočí. Nikdo druhý takový tu nikdy nebyl – až teď. Ale až si jeho nový „kumpán“ prosadí svou nezávislost, dokážeš nechat na pokoji i jeho. Tedy alespoň tak dlouho, dokud zůstane osamělým vojákem v poli.

Na všechny chvíle,

díky nimž jsi „rostla“,

vzpomínáš s láskou a něhou.

Druhá láska tvého života

• Možná že není Leonardo DiCaprio, ale aspoň ti nehrozí, že tě začne po prvním rande zcela ignorovat.

• Nevyrostli jste ve stejné zemi, ale mluvíte stejným jazykem.

• Není vůbec takový, jak sis ho vybájila, ale realita je naštěstí mnohem lepší než fikce.

• Nemá moc vlasů, ale má bohatou slovní zásobu.

• V mládí sice tak docela nechytil dokonalou vlnu, ale přečetl Starce a moře.

• Už se mu nedaří sprintovat na autobus, ale zato zná všechny nejlepší zkratky.

• Už má několik dětí. Paráda – ty taky!

KDO ŘÍKÁ, ŽE MUŽI STÁRNOU LÉPE?

Jsi na večeři se spolužáky ze střední, bandou lidí, které máš moc ráda, ale vídáš se s nimi tak jednou za dva roky, protože častěji nejste schopni sladit kalendáře.

Cítíš se fajn, poznáváš všechny ty usměvavé tváře, laskavé pohledy a vtipné historky. Všechno je, jak má být.

A pak se rozhlédneš kolem sebe, uděláš pomyslný krok vzad, a najednou ti dojde jedna věc: všechny ženy, které s tebou sedí u stolu, jsou krásné. Všechny zažily řadu bitev i vítězství. Všechny mají za sebou nejrůznější životní zkoušky a těžká období. Jedno ale mají společné: záleží jim na tom, jak vypadají, chtějí být přitažlivé… mají představu sebe sama, našly svůj „vzhled“ a jsou s ním spokojené.

Ale muži? To je úplně jiná kapitola…

Když se na ně pozorně podíváš, postupně ti dojde pravda, která se skrývá za obecně akceptovanou myšlenkou, že muži – podobně jako kvalitní víno – prý stárnou lépe. Říkáme, že prošedivělí fešáci (alias stříbrní lišáci) jsou okouzlující. Opakujeme, že jejich vrásky jsou měřítkem jejich zkušeností, a že jsou díky nim ještě víc sexy. Že jejich „madla lásky“ jsou odzbrojující, a tedy okouzlující. Takže proč by se vůbec měli snažit? Fajn, konec konců, proč ne… až na to, že někteří z nich si pletou prošedivělé sexy vlasy s pofiderním zástřihem, jemné vrásky kolem očí s nekvalitní pletí a pár kilo navíc s pivním břichem.

Ženy jsou nuceny neustále čelit této tradované nespravedlnosti a podsunované „pravdě“, že tuhle bitvu vlastně už prohrály. Takže aby vypadaly dobře, dělají pro svůj vzhled dvakrát víc než opačné pohlaví. Když se však na realitu podíváme z jiného úhlu a zbavíme se falešných domněnek, dojdeme nutně k závěru, že ženy stárnou dobře – ne-li lépe.

MINIMÁLNÍ TRVANLIVOST

Byla to rutinní kontrola u lékaře, kam docházela zhruba každý rok se stejným nadšením, jako se obvykle jezdí s autem na technickou kontrolu: mamograf, stěr, tlak, váha a menstruaci máte v pořádku? Jenomže tentokrát se rozhovor s gynekologem stočil k vyloženě důvěrnému tématu.

Chcete děti?

Nepřišla k doktorovi, aby s ním debatovala o svém intimním životě, ale najednou slyšela samu sebe, jak mu odpovídá (jakoby z terapeutova gauče, byť ležela na gynekologickém křesle s nohama roztaženýma a zavěšenýma v chromovaných třmenech), že ano, že by se jednoho dne určitě chtěla stát matkou, ale teď je single a nechce vychovávat dítě sama, takže v dohledné době potomka neplánuje.

Biologické hodiny vám tikají.

Ticho. Ta slova těžce visí ve vzduchu ordinace.

Přemýšlela jste o tom, že byste si nechala vajíčka zamrazit?

V tomto jediném okamžiku se rozhodlo o její budoucnosti – včetně razítka s datem minimální trvanlivosti. Zmizely dny, které se nesly v duchu „všechno je v pořádku, však máte čas“. Tohle bylo nevyslovené „Co jste všechny ty roky dělala?“ nebo ještě naléhavější „Tady si snad někdo myslí, že se může chovat jako chlap“.

Kdyby byla k sobě upřímná, tak by musela přiznat, že si to opravdu myslí. Její babička získala volební právo, její matka sexuální svobodu a antikoncepci, svobodu se rozvést a jít na potrat. A ona (alespoň si to myslela) má stejná práva, jaká už dávno náleží mužům: Být nezávislá. Být úspěšná bez pocitu viny. Mít dítě – až bude sama chtít.

To nebyla snaha popřít nějakou skutečnost. Byla to touha dosáhnout cíle – ostatně tak to měla se vším (s prací i nezávislostí). A fakta byla prostá: Ještě nenašla správného partnera, konečně teprve začínala rozumět sama sobě a postupně upevňovala všechno, co doposud vybudovala. Dítě? Později. Byla mladá, zdravá, dokázala cvičit na eliptickém trenažéru třicet minut, aniž vypustila duši. Těhotenství? Později! Vždyť kolika ženám se narodilo první dítě až po čtyřicítce? Napadala ji spousta jmen, takže proč si lámat hlavu se statistikami?

Tok jejích myšlenek ale přerušila řada triviálních slov: Gynekolog dlouze žvanil o nejrůznějších procedurách, hormonech, aktivaci, metodách léčby, jehlách a operacích. Cože?! Když si konečně mohla zase sednout na normální židli (proč jí přišla najednou tak neuvěřitelně velká?), začala pomalu, se sebezapřením, chápat, co jí ten chlap říká. Plodnost klesá po pětatřicítce, mnoho párů nemůže „otěhotnět“… ale existuje možnost „koupit si čas“.

O zmrazení vajíček nikdy nepřemýšlela. Přinejmenším ne o těch svých. Nemůže dostat z hlavy pitomou představu kartonu plného vajec v ledničce. Nikde ani stopa byť jen po špetce poezie či romantiky – čekání, měření, bezpečné uložení… Není ale láska úplný opak toho všeho? Náhodné setkání, kouzlo okamžiku – nepředvídatelnost a spontánnost. Jistě, není pochyb o tom, že je „produktem“ tradiční výchovy, že je ženou vychovanou na principech, které platily v jiném století (tj. dvacátém). Gynekolog jí navrhne, aby o tom přemýšlela, a když bude chtít zákrok podstoupit, ať zavolá a objedná se na vyšetření. Nezapomene ji ale varovat, že zmrazení vajíček samo o sobě zárukou plodnosti samozřejmě není.

Když se ocitne zase na ulici, roztěkaně prohrabe celou kabelku, než najde klíče od auta, a pak nastartuje, aby se konečně mohla vrátit do onoho života, který před hodinou opustila.

* * *

Měla by si o tom promluvit, nebo raději mlčet? Během následujících dní to jen tak zkušebně naťukne během pár rozhovorů, ale zjišťuje, že toto téma je prostě a jednoduše tabu. Ohrožuje totiž tak zvanou ženskou tajemnost (ne, žena nemá ani orgány ani biologické problémy, zato má „sílu“, díky níž se jí mezi nohama může objevit nový život) a je spojené se studem, případně strachem z nezdaru v této „oblasti“, ze života jako single či propásnutí optimálních plodných dnů (kapitalistický imperativ „jet na výkon“ se vloudil i do našich ložnic).

Brzy se ale jazyky začnou rozvazovat a objeví se různé názory. Jedna se jí svěří, že už tu proceduru tajně absolvovala, jiná si myslí, že je to proti přírodě, a některá se prostě jen bojí. Nakonec se rozhodne sama.

Posbírá odvahu a s předpisem v ruce zajde do lékárny, kde si vyzvedne léky na hormonální stimulaci vajíček. Je to sice trošku matoucí a zneklidňující, ale podstatu chápe: všechno začne při její další menstruaci.

První den periody je prvním dnem zcela nové zkušenosti. Je to začátek nového vztahu se svým tělem. Bere (a to doslova) své věci do svých vlastních rukou. Když uchopí kůži na břichu a píchne do ní miniaturní injekční stříkačku, dochází jí, že to půjde a že i ta bolest je snesitelná. Prožívá pocit prvního vítězství. Dochází jí, že to zvládne. A především je vděčná za tu rozmanitou sbírku tkání, žil, orgánů a buněk, které ji tvoří a které snad přijmou to, co po nich teď bude chtít.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

VÍŠ, ŽE VĚCI NEJSOU, CO BÝVALY

Tvůj první

Druhá láska tvého života

KDO ŘÍKÁ, ŽE MUŽI STÁRNOU LÉPE?

MINIMÁLNÍ TRVANLIVOST