© Jiří Němčík, 2019

Ilustrace © Aleš Leznar

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-682-7

Zamyslel jsem se nedávno nad tím, proč jsem začal psát blog.

A proč lidi vlastně píšou.

A proč to pak lidi čtou.

Přečetl jsem v životě mnoho knih. A co si z nich pamatuju? Vlastně toho nakonec moc nezůstane.

Vzpomněl jsem si například na životopis osobního lékaře Mao Ce-tunga. To byla opravdu tlustá kniha a mně z těch stovek stránek o Maovi utkvěla v hlavě jediná věc. Že nevěřil západní medicíně a nečistil si zuby. Místo toho žvýkal čajové lístky a trpěl obrovskými bolestmi zubů. A nic víc, obsazení Tibetu – nic. Schůzky se Stalinem – nic. Zůstaly mi v hlavě čajový lístky.

Tak je to s pamětí.

A když jsem začal dělat tuhle práci a začaly mě potkávat příběhy lidí, přišlo mi najednou líto, že to v mý paměti postupně zchátrá a vymizí do nicoty.

Začal jsem to zapisovat.

Nejdřív jsem si myslel, že to musí být vtipný.

A pak zjistil, že nemusí.

Hlavně to musí být upřímný.

Upřímně naslouchat a upřímně o tom pak napsat.

Nebát se napsat, že se mnou něco pohnulo, že se mě něco dotklo.

A mít pak upřímnou radost z toho, že to lidi cítí stejně.

A jak je to tedy s tou pamětí?

Když teď na literárních čteních čtu některý svý starší texty, čtu to už jako čtenář. Ne jako autor. Na některý z textů jsem dočista zapomněl. Někdy se při čtení docela upřímně zasměju, jako kdybych četl něco, co napsal někdo úplně jiný, a já se dopracoval k překvapivý pointě.

Tohle tady je můj externí harddisk.

Děkuju, že ho se mnou sdílíte.

Uložil jsem do něj soubory podle svýho nejlepšího přesvědčení.

Naložil jsem ho brzy dopoledne před jedním office centrem. Oblek, taška s notebookem, štíhlej, věk kolem třiceti. Mluvil slovensky, říkejme mu tudíž Peťo.

Sedl si vedle mě a hned byla legrace. Na iPhone měl rozběhlou videokonferenci s nějakou Asiatkou, co se válela v posteli s hlavou podepřenou polštářem, a povídali si legrační angličtinou. Vysvětlil mi, že je to jeho milovaná wife a je z Filipín. „And this is my taxidriver, honey!“ Namířil displej na mě a já řekl: „Hello, how are you?“ Podívala se na mě kočičíma očima a řekla líně: „Heeelllouuu.“ Dál jsem se opět věnoval řízení.

Vyměňovali si slova jako honey, love, cute, nice a podobně.

Po cestě do mě drcnul: „Hej, támhle je večerka, dojdu si pro pivo.“ Zastavil jsem a on mi vnucoval mobil: „Mluv s ní! Normálně si s ní pokecej. Je hot, že jo, že je hot?“ Odpověděl jsem mu s úsměvem, ale rezolutně, že ani náhodou s nikým mluvit nebudu. Řekl, že o moc přicházim a odkráčel do večerky pro pivo, přitom pořád mluvil do telefonu.

Čekal jsem a říkal si, Boha jeho, co to zase je, takhle v pondělí dopoledne? Po víkendu, kdy mi na palubní desce přistála nabídka na lajnu koksu a účast ve trojce, jsem se zařekl, že si na chvíli odpočinu při denních kšeftech, ale víkend evidentně pokračuje. Fuck. Nenaděláte nic. Takhle to prostě někdy je i ve dne. Týpek na dojezdu nebo babička do polikliniky. Nikdy nevíte, co bude další bonbon v bonboniéře. Teď tu ale byl týpek na dojezdu, kancelářskej žraločík, co si jede videochaty s holkama z třetího světa, který pravděpodobně sní o lepším životě v týhle bohem konzumu políbený Evropě.

Přišel s plechovkou Plzně a držel ji neotevřenou mezi stehny. Nechtěl jsem rušit jeho konverzaci upozorněním, že žádný pivo u mě v autě, a taky jsem trochu doufal, že mu to dojde. Videochat ale pokračoval, znovu mi ji ukazoval a říkal: „Isn´t she sweet? To je ale pička, co?“ Řekl jsem, že nemůžu komentovat, musim se koncentrovat na řízení. Okamžitě dívce sděloval, že jsem stydlivej. Ona se ptala, co mi o ní říkal. Pravděpodobně jí pička evokovala bitch. Odpověděl jí obratem, že mi říkal, že je jeho láska. Forever.

Pak si během vteřiny otevřel palcem pivo. Echhh…

„Žádný otevřený pivo v autě, chlape!“

Ale už bylo pozdě. Poprosil jsem ho teda, ať trochu upije, aby se to nevylilo. Řekl sure a naklápěl do sebe plechovku. Holce vysvětloval, že jsem mu řekl, aby si připil na její počest. So sweet.

Pak si posílali pusinky a hovor ukončil. Předtím jsem ještě musel pozdravit jeho honey girl na druhé straně světa. Konečně telefon položil. Mlasknul si, napil se znovu piva a řekl: „Dobrá kunda, ne?“

„No jo.“

Pak rozváděl teorii, že Asiatky jsou nejlepší. „Hele, majú proste rešpekt. Vážia si ťa.“ Ne, jak ty Evropanky. Už se mu z nich ani kokot nepostaví. Nejde to.

Blížili jsme se konci cesty.

Dozvěděl jsem se ještě, že mu po šukačce namasíruje záda. „Která Evropanka ti to kdy řekne? Ozaj. Žádná. Pořiď si Asiatku, kemo.“

Zaplatil kartou, bez dýška. Chtěl mi podávat ruku, pivo nevylil, tak jsem mu ji podal.

Málem si zapomněl notebook na zadním sedadle. Připomněl jsem mu ho. Poděkoval. Dnes bude mít home office, tak by mu asi chýbal.

Odklikal jsem všechno v aplikaci, ujistil se, že jsou prachy na účtu a chvilku popřemýšlel nad tímhle světem. Nenapadlo mě nic k jeho zlepšení, tak jsem vyrazil do Nuslí za další zakázkou.

Babička se dvěma holema, co jela o kilometr a půl vedle do polikliniky. Usmívala se a řekla mi, že jí připomínám vnuka, ten se taky pořád směje, úplně stejně jako já, doširoka a zhluboka. A taky má modrý oči. No, a o to asi jde, abychom se přes všechny blbce a hovada nezapomněli na svět usmívat. Já vim, je to laciný, ale funguje to. Musí to fungovat.

A to jsem zapomněl dodat, že mi stihnul ukázat pár nahejch fotek. Prej se nemám omezovat na tenhle středoevropskej prostor a trochu si zacestovat. Je to totiž vzrušující…

No, někdy mi připadá, že cestuju celým vesmírem. Díky lidem, který vozím. Jsem pořád v Praze, ale byl jsem už vlastně skoro všude jinde. Tu i támhle se mi poodkryje cípek toho vesmíru. A vesmír není všude přívětivej. Jsou v něm černý díry, mlhoviny a tak. I když to zní divně, tak vlastně: Díky, Peťo…

Už několikrát za sebou jsem vezl prošedivělýho padesátníka s bradkou a ve slamáku z Vršovický do Vinohradský nemocnice. Rito za kilo, ale nevadí. Hned napoprvý mi prozradil, že se už pět let pere s rakem. Začalo to na varlatech, ustoupilo po ozařování, přemístilo se to jinam, ustoupilo po ozařování, přemístilo jinam. Aktuálně to má v hlavě. Prozradil mi, že je to únavný, nejhorší jsou čekačky v čekárnách. Všechno ostatní je vlastně brnkačka. Vozí si teda knihy o historii a čte si tam. Pere se dál. Už máme takovou tradici, on zaplatí, rozloučí se a já zvednu pěst a řeknu: „Perte se dál.“ A on se zasměje, zvedne pěst a řekne: „Budu!“ Tenhle svět za to stojí. Ale to si neříkáme, to oba moc dobře víme…

Nastoupí zachmuřenej čtyřicátník a sedne si dozadu, to bývá znamení, že si nechce povídat nebo bydlel v New Yorku. Tak si jen upřesníme trasu a pak společně pozorujem ulice. Po chvíli se zeptá, jak dlouho to dělám. Odpovídám, že dva a půl roku. Kontruje, že by to dělat nemohl, serou ho totiž lidi. Proto nemůže jezdit ani „sockou“. Je jich tam moc. Všude je jich hrozně moc. A jestli mě lidi někdy neserou. Odpovídám, že za tu dobu mě nasrali jen tři, kteří utekli bez placení, ale hned jsem se oklepal a nenesl to v sobě dál, protože drtivá většina zaplatila a povídali jsme si a dozvěděl jsem se spoustu nových věcí, který bych se jinak nedozvěděl. Někdy jsme se zasmáli, jindy skoro poplakali. Ale díky tomu věřím, že lidstvo má docela slušný šance. A taky to, že než jsem začal dělat tohle, měl jsem o dost pesimističtější pohled. Řekl jen: „Hm hm,“ a že o tom bude přemýšlet. Přemýšlel o tom až do cíle cesty, zaplatil, pozastavil se a řekl: „Vlastně jste mi docela zlepšil den, fakt jo. Tak dík. Nashle.“ A malinko se usmál… A tenhle malinkej úsměv zas zlepšil den mně. A to je všechno. Nic světobornýho, žádná hlubší myšlenka. Ale mně to dneska takhle stačí.

Ráno, poliklinika Vršovice. Droboučká babička, dvě hole, igelitka. Pomáhám jí nastoupit, jde to ztuha. Komentuje to: „Jo, mladej pane, stáří je strašná věc, a ta herečka Květa Fialová, co říkala, že stáří je fajn, tak tý bych dala pár facek, má štěstí, že je po smrti!“

Chvíli jsem vozil jednu kurvu. Nemyslete si o mě nic zlýho, když jsem hned na začátku použil tohle slovo, protože ona sama se tak nazvala.

Naložil jsem ji v centru a vezl ji daleko za město. Tak nějak přišla řeč na to, z jaký jede práce.

„Jsem kurva a šukám s chlapama za prachy.“

Řekla to prostě a jednoduše, bez jakýchkoli emocí. Nebo je jenom dovedně skryla.

Podíval jsem se na ni do zpětnýho zrcátka.

Nevypadala jako kurva. Spíš jako slušná vesnická holka, co se vrací po šichtě do svý chalupy. Malinko při těle, malinko laciná, jako když se vymaluje na taneční zábavu, ale jinak vlastně fajn. A stejně tak jsem to bral.

Řekl jsem jí, že to je oukej, a pak jsem mlčel.

Po chvíli jsem se jí zeptal, jestli můžu pustit nějakou hudbu.

Řekla, že klidně, ale ať to není country.

Pustil jsem Rádio 1, ale hráli tam dost nesrozumitelnou elektroniku. Jí to nevadilo, hlavně když to není country. Country nesnáší, to poslouchal její otec a byl to pěknej čurák.

„A proč byl čurák?“

„Neustále se dojímal nad texty o unavenejch koních, a přitom všechny kolem sebe mlátil. Strašný. Nechtěj vědět víc. Nevadí, že tykám? Všem klientům tykám.“

„Vůbec ne. Za mě v pohodě.“

„Tak dobrý.“

Chvíli jsme zas mlčky jeli nocí. Ještě pořád Prahou a jejími periferiemi, jen my dva, jinak žádný auta, jen občas nám cestu zkřížil další taxík.

Po nějakém čase zničehonic tiše řekla, že je ráda, že nejsem jako někteří mí kolegové; těm vadí, že je kurva.

Dívala se u toho z okýnka.

Odpověděl jsem, že nikoho nesoudím. Život je strašně složitej a já nejsem soudce.

Zase jsme chvíli mlčeli.

Pak řekla, že má přítele a dítě.

Já na to: „To je skvělý. Přítel to ví?“

„Ví.“

„Co si o tom myslí, o týhle práci?“

„Nevadí mu to; říká, že mu to nevadí.“

„A co dělá on?“

„Má zahradnictví. Vydělává mu dost, pořád říká, že nás může uživit, i když já nebudu pracovat.“

„Vypadá jako chlap, co se umí postarat.“

„To jo, ale já nechci. Nechci mít znovu ten pocit, že někomu visíme na krku. Já a moje dcera.“

„Máte dcerku?“

„Je to moje malá princezna.“

„Ta to ví, co děláte?“

„Jsi debil? Je jí šest. Nemusí vědět všechno.“

„To je fakt, v šesti letech sem taky nechtěl vědět všechno.“

„Tak vidíš.“

Opouštěli jsme město, před námi se otvírala dálnice. Podle navigace nám zbývalo ještě třináct minut hovoru o tom, jak se k tomu dostala. Chtěla jen uživit svoji holčičku, potom, co je ten, který ji zplodil, opustil.

„Nevim, co sem na něm viděla. Byl to taky strašnej čurák, ale občas koupil zmrzlinu a dívali sme se spolu na filmy, vypadal, že má peníze, ale pak najednou zmizel a za ním zůstaly dluhy. Přišli exekutoři a chtěli prachy, musela sem najít něco za pořádný prachy a tady prachy sou. Jen musíš někdy zatnout pěsti a občas i chlápka praštit. Některý to maj rádi, jiný zas rádi holku mlátěj sami, ale to nedostanou, u mě ne. Některý zas chtěj něhu a mazlit se a povídat pitomosti, jakože romantický, ale to jim taky nedám. Dostanou jen něco, za ty svý prachy, jenom něco!“

Vysadil jsem ji na návsi před potemnělou hospodou.

Nikdo nesmí vidět, že jezdí v noci domů taxíkem. Nikdo.

Vzala si na mě telefon, že chce jezdit jen se mnou.

Dal jsem jí ho, samozřejmě. Tohle je dobrý rito za sedm stovek a ona maká třikrát týdně. To není zrovna málo a taky to není přespříliš.

Zavolala mi příští týden jednou v noci. Měl jsem rito, ale nebylo tak daleko. Za půl hodiny jsem ji vyzvedával u bordelu. Nevypadalo to jako bordel, byla to prostě taková betonová vila s betonovými ploty dva metry vysokými. Kolem zaparkovaný drahý káry různých značek. Přišla asi za tři minuty a unaveně si sedla.

„Dnes to bylo náročný, musela jsem jednoho pitomce bít, on to tak chtěl. Vlastně se udělal ještě předtím. Hele, kdyby po obličeji, ale on chtěl normálně po zadku. Ubožák jeden. Ale takový mam nejradši, ani nepotřebujou zasunout. Tohle jim stačí. Za mě dobrý. Ale už s tim brzy skončim.“

„Proč, co se děje? Už je toho moc?“

„Ne, čekám dítě.“

„S kym?“

„S přítelem. Klienty píchám jen s ochranou.“

„Co von na to?“

„Je radostí bez sebe.“

„A co ty?“

„Něco jsem si našetřila a on se postará.“

„A radost?“

Chvíli koukala z okýnka do temných polí a pak řekla: „Ale jo.“

Přijeli jsme do její vesnice. Zeptal jsem se: „Zas na návsi?“

„Ne, tentokrát mě zavez až k baráku.“

Byl to pěknej domek s rozlehlou zahradou.

Tak akorát pro dvě děti, co v něm budou objevovat svět.

Vracel jsem se do Prahy tunelem noci a bylo mi… vlastně dost dobře.

Klient s hodně dlouhými dredy. Ptám se, jak je to s údržbou. Odpovídá: „No složitý, jednu dobu byly tak dlouhý, že jsem si je na fesťáku posral. Pak jsem je zkrátil…“ Místo naložení: Žižkov, pod Parukářkou.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Přiznání taxikářů