Tiráž

Martin Walker

Temný vinohrad. Bruno, Chef de police na stopě dalšího zločinu

Copyright © Walker and Watson Ltd 2009

Translation © Jan Klíma, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické).

Z anglického originálu The Dark Vineyard přeložil Jan Klíma.

Redakce Klára Soukupová.

Obálka David Greguš.

Sazba Jindřich Hoch (pdf).

Odpovědná redaktorka elektronické verze Tereza Hřibová.

Konverze do elektronické verze Tomáš Zeman.

Vydalo v roce 2013 nakladatelství

Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz

(636. publikace, 120. elektronická, pdf;

637. publikace, 121. elektronická, epub;

638. publikace, 122. elektronická, mobi).

ISBN 978-80-7363-582-4 (pdf)

ISBN 978-80-7363-583-1 (epub)

ISBN 978-80-7363-584-8 (mobi)

Obsah

Tiráž

Perigord

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

O autorovi

BARONOVI

Poděkování

Tato kniha je autorovou fikcí, všechny události a osoby jsou smyšlené. Ale stejně jako první román o Brunovi by ani tento nevznikl, nebýt laskavosti a šlechetnosti obyvatel Périgordu a toho nádherného životního stylu, který oni a jejich předkové kultivují už tisíce let. Mnozí z nich se stali mými dobrými přáteli a zaslouží si, abych je zde jmenoval. Baron, Raymond, Pierrot, René a personál neocenitelné vinotéky Juliena de Savignac společným úsilím zázračně pozvedli moje znalosti o víně a obchodování s ním. Také mi vysvětlili, jak obtížné je v městečcích venkovské Francie najít práci a začít investovat a jak těžké volby jsou s tím spojené. Michael a Gabrielle Merchezovi, kteří byli oba zvoleni do městské rady za zelené, mě poučili o problémech politiky životního prostředí a o přežívajících místních komunách. Chtěl bych také zdůraznit, že příznivci zelených, které znám, jsou vesměs příliš rozumní na to, aby cokoliv podpálili. Moje první čtenářky, manželka Julia a dcery Kate a Fanny, mi velmi pomohly a náš baset nás trvale zásobuje novými přáteli. Konečnou podobu této knize daly stejně jako v případě prvního příběhu o Brunovi Jane a Caroline Woodovy s vydatnou pomocí Jonathana Segala a jsem jim za to vděčný.

kapitola 1

Vzdálené ječení sirény na střeše Mairie rozbilo ticho francouzské letní noci. Do svítání zbývala ještě celá hodina, ale Bruno Courrèges už byl vzhůru. Přemýšlel o ženě, která ještě nedávno spávala v jeho posteli, a přemítal, co všechno by mohlo být, kdyby… Na okamžik strnul, paralyzován tím pronikavým zvukem, který v minulosti tolikrát přinášel nějakou osudovou zprávu. Siréna z Mairie – radnice – sdělovala jeho sousedům v malém městečku St Denis, že je válka, pak že došlo k invazi, že přišla svoboda a že je mír. Tatáž siréna také oznamovala každý den poledne a její kolísavé vytí svolávalo dobrovolný hasičský sbor do akce. Protože byl jediný městský policista v St Denis, mimořádné události s železnou pravidelností vyžadovaly jeho přítomnost. Dneska ho ale siréna vytrhla z pochmurných myšlenek, takže téměř s vděčností vyklouzl zpod zmuchlané přikrývky.

Když během oblékání posnídal jen pár hltů mléka z krabice, zazvonil mu mobil. Volal Albert, jeden ze dvou profesionálů, kteří vedli místní sbor pompiers: byl už s celým nočním týmem v hasičském voze na cestě k ohni.

„Velký požár na staré cestě do St Chamassy,“ oznamoval naléhavě. „Je to nahoře na kopci, těsně před zatáčkou na St Cyprien. Stodola a velké pole. Touhle roční dobou může zafoukat vítr a oheň se rozšíří kilometry daleko.“

„Už jedu,“ řekl Bruno a zavřel oči, aby si vybavil mapu rozlehlého okolí St Denis, kterou měl vrytou do paměti. Skládala se ze silniček, po nichž patroloval, osamělých domů i mrňavých vesniček, které navštěvoval, a farem s hejny hus, koz a prasat, které z téhle oblasti dělaly gastronomické srdce Francie. Celé tohle území, kde lovil a kde po dešti sbíral houby, znal tak detailně, jako zná každá žena svůj obličej.

„Žádné oběti nejsou hlášeny,“ slyšel Albertův hlas v mobilu zaklíněném mezi ramenem a uchem, zatímco se snažil pozapínat knoflíčky u košile. „Ale až to povíš starostovi, tak to raději ohlas v nemocnici. Volám Les Eyzies a St Cyprien, aby nám přijeli pomoct. Mohl by ses zastavit u nás na stanici a zajistit, aby přivezli rezervní cisternu s vodou? V nejhorším ji můžeš přivézt ty sám. Budeme potřebovat spoustu vody… Tak už utíkej. Uvidíme se na místě.“

„Nebude potřeba evakuace? Je tam poblíž pár statků. Čtyři nebo pět.“

„Zatím nevím, ale požádej starostu, ať se v tom angažuje. Měl by těm lidem zavolat a varovat je. A měli bychom nechat vysílat varování Radiem Périgord.“

Bruno se tiše modlil, aby jeho stařičká dodávka naskočila napoprvé. Rychle nasypal krmení psovi, kuřata nechal, ať se nakrmí sama, a utíkal k autu. Auto si zřejmě uvědomilo vážnost situace a naskočilo hned. Řídil jednou rukou, druhou stiskl tlačítko zkrácené volby na starostu a pak na doktora. Oba dva už byli vzhůru, protože je vzbudila siréna. Když se blížil k četnické stanici, v domech kolem už se svítilo a město se probouzelo. Přikázal Julesovi, který měl noční službu, aby zavolal do Radia Périgord a poslal muže nahoru k ohni uzavřít silnici. Když nastupoval opět do auta, z malých kasáren vyběhl kapitán Duroc a v běhu si natahoval sako. Bruno nechal na Julesovi, aby mu vysvětlil situaci. V požární zbrojnici Ahmed a Fabien zápasili s vlekem na cisterny. Pak přiběhli další dobrovolníci, kterých bylo dost na to, aby obsadili nákladní a doprovodná vozidla. Bruno pokračoval v jízdě tak rychle, jak jen to jeho dodávka svedla, modré světlo na střeše vozu blikalo a za zády mu stále ještě do noci ječela siréna. Když se dostal na otevřenou silnici, která vedla podél tratě na Sarlat, uviděl růžovou záři v kopcích před sebou. Bruno se otřásl – oheň ho děsil. Vždycky z něj měl respekt, ale po tom, co během balkánské války vytahoval francouzské vojáky z hořícího obrněného transportéru, se respekt začal nápadně podobat strachu. Na levé paži byly do teď vidět jizvy po spáleninách. V zásuvce nočního stolku měl Croix de Guerre, který mu vláda udělila po dlouhém dohadování s byrokraty, zda je možné bosenskou mírovou misi považovat za válku.

Pak začal přemýšlet, jestli má v pestré změti věcí vzadu v dodávce něco, co by mu posloužilo jako ochranný oděv. Vzpomněl si na rukavice a lovecké boty. V lovecké bundě měl také kšiltovku a ve sportovní tašce byla láhev vody a plavecké brýle. Nejspíš tam někde má i rezervní košili na tenis, tu by mohl namočit do vody a dýchat přes ni. Vůz se namáhavě šplhal nahoru a Bruno tiskl plynový pedál stále níž. Znal tahle místa docela dobře, ale marně si lámal hlavu, kde může být takhle vysoko v kopcích, kde půda není vhodná k farmaření, kus rovné země se stodolou. Byl to tady samý les a hubené pastviny, pár polorozpadlých kamenných bories pro pastevce ovcí a vysoká telekomunikační věž.

Jakmile Bruno zatočil na náhorní plošinu, ukázalo se nad korunami stromů noční nebe pulzující rudou září. Znova se zachvěl, když si uvědomil, jak suché tohle léto je. Voda v řekách je dokonce tak nízko, že kanoisté musí kličkovat, aby našli hlubší místa, kudy by řeku sjeli. Ucítil pach spáleniny a automaticky zpomalil. Pak zjistil, že část blikající záře pochází od otáčivého světla na Albertově hasičském voze. Zaparkoval mimo silnici, obul si vysoké boty, navlékl rukavice a kšiltovku, váhavě se zadíval na plavecké brýle a pak je strčil do kapsy. Nakonec nalil vodu na tenisovou košili a utíkal po silnici ke dvěma hasičům, jejichž siluety s hadicemi v rukou se rýsovaly proti plamenům.

„Nebyla to stodola, jenom velká dřevěná kůlna,“ křičel Albert na Bruna, aby přehlušil praskání ohně a hluk motoru cisterny. „Už nešla zachránit.“ Natáhl se do vozu a podal Brunovi těžkou žlutou hasičskou bundu. Pak mrkl na Brunovy boty a souhlasně přikývl.

„Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Přijeli jsme včas, takže se oheň nedostal do lesa. Ale kůlna vzala zasvé. Stejně jako to, co tady rostlo na poli.“

Za nimi na silnici se objevila další oranžová světla, to dorazil Ahmed s druhým hasičským vozem s cisternou. Modré blikání ohlásilo příjezd četníků. Albert začal obvolávat sousední hasičské sbory, že nemusí jezdit.

„Nikde nikdo?“ zeptal se Bruno, když Albert domluvil. Albert zavrtěl hlavou a odklusal, aby navigoval druhý hasičský vůz. „Jak ses o tom ohni dozvěděl?“ zakřičel za ním Bruno.

„Anonymní volání z automatu v Coux,“ zavolal Albert přes rameno.

Bruno se snažil zkoncentrovat. Pokud si pamatoval, po obou stranách silnice byl hustý les, na místě, kde stál, byl však les vykácen a nově vypadající prašná cesta se stáčela na pole a pastvinu, které teď hořely nízkým, ale houževnatým ohněm. Cítil ve tváři lehký větřík, který vál směrem k lesu, kde teď pompiers kropili keře, aby oheň neměl potravu. Nejvíc hořely zbytky kůlny, která stála uprostřed zuhelnatělého pole.

Bruno na něco šlápl a podíval se na zem. Ležel tam malý kovový praporek, jaký užívají farmáři k označení řádků osetých určitým semenem. Zdvihl praporek a ve světle cisterny přečetl: Agricolae Sech G71. Nic mu to neříkalo, ale strčil značku do kapsy. Za jeho zády se ozval křik. Bruno se otočil a uviděl další žluté postavy, jak bojují s druhou hadicí, která sebou škubala, jak z ní začal tryskat mohutný proud vody mířící na hranici lesa.

„Necítíš tu divný pach?“ vynořil se náhle vedle Bruna Albert. „Pojď se mnou, tudy.“

Vedl Bruna po stále ještě doutnajícím popelu kolem zbytků stěn kůlny, dokud nebyli chráněni před větrem. Uvnitř kůlny bylo vidět těžko identifikovatelné zbytky zařízení – kovový stůl byl pořád ještě dost horký na to, aby se zasyčením odpařoval kapky vody stékající ze střechy. Na stole byly zuhelnatělé zbytky jakéhosi přístroje. Do nebe trčely dva ohořelé stropní trámy, teď usazené na vršku čehosi, co mohla být kartotéka. Bruno si uvědomil pach spálených plastů a gumy a ještě něčeho.

„Benzin?“ zeptal se.

„Já myslím, že ano. Pošleme pár vzorků do laboratoře v Bordeaux. Ale vsadím se, že ten oheň někdo založil. Když popojdeš na konec toho pole, ucítíš ho taky. Někdo byl pěkně důkladný – pole, kůlna, vzal všechno jedním vrzem… Je to práce spíš pro tebe než pro mě.“

„Jestli jde o žháře, je to práce pro Police Nationale,“ namítl Bruno. Což znamená zajet do Coux a zapečetit tam telefonní budku, aby z ní mohli sejmout otisky prstů.

„Jestli jde o žháře, co pálí úrodu na poli,“ řekl Albert, „je to někdo místní. Nějaká hádka mezi farmáři. Nebo někdo chodil někomu za ženou. V tom případě nebude mít Police Nationale ponětí, kde začít.“

Bruno přikývl, pohled upřený na zbytky zařízení kůlny. „Nepřipadá ti to trochu divné, Alberte? Už jsi někdy viděl kartotéku a kancelářské zařízení ve venkovské kůlně uprostřed polí?“

„To tedy ne. Možná to na tom stole byl počítač. Jenomže tady nahoře není elektřina. Starý psací stroj?“

Bruno se otočil a vydal se směrem, kde končil ohořelý porost na poli, když vtom se ozvala exploze. Otočil se, do tváře ho uhodila horká vlna a v záblesku světla viděl, jak Albert klesl na kolena mezi trosky kůlny, které teď hořely jasným plamenem.

Bruno se rozběhl zpět s lokty před obličejem, aby se chránil před sálavým žárem. Přemohl děs z plamenů, které se na něj dychtivě vrhly, popadl bezvládné tělo náčelníka hasičů za límec bundy a táhl ho ven. Albertovy bezvládné nohy ryly patami bot čáru do žhavého popelu a kalhoty na něm hořely. Jakmile byli bezpečně venku, Bruno přehodil ohnivzdornou bundu přes Albertovy nohy a zdusil hořící kalhoty. To už k nim doběhlo několik hasičů a oba je zkropili pěnou z ručních hasicích přístrojů.

Ahmed odtáhl Bruna stranou a posvítil mu baterkou do tváře. „Jsi v pořádku?“ Ostatní se věnovali Albertovi. Bruno přikývl, trochu roztřeseně se postavil a setřásal ze sebe pěnu.

„Trochu mě to ožehlo, ale nic to není. Díky té bundě, co mi Albert dal. Co to tam sakra bouchlo?“

„Tlaková nádoba… Plechovka s barvou nebo petrolejem. Žháři nechávají na místě činu prázdný barel od benzinu a zašroubují uzávěr. Když se dost ohřeje, bouchne to jako bomba.“ Ahmed pokrčil rameny. „Takhle blízko neměl Albert chodit. Byli bychom to ještě kropili, ale museli jsme nejdřív zvládnout čelo ohně, aby nechytl les.“

„Je to moje chyba,“ řekl Bruno. „Ptal jsem se ho, co to tam uvnitř mohlo být za zařízení. Jak je na tom?“

Hasiči pomohli svému šéfovi na nohy. Aby se probral, třepal hlavou, až mu z helmy a bundy odlétaly chuchvalce pěny. „Jednou na tu svou pitomost doplatím,“ zamumlal. „Nějaký sajrajt mě praštil do ucha.“ Sáhl si rukou k uchu, a když se na ni podíval, byla od krve. Jeden z hasičů mu podal láhev vody a Albert se dychtivě napil, pak si odplivl, podíval se na Bruna a zavrtěl hlavou. „Díky!“ zamumlal a podal Brunovi láhev. Ruka s lahví se mu třásla. A moje se třese taky, všiml si Bruno.

„Co ty nohy?“ zeptal se Bruno. Hlas měl nakřáplý a hrdlo ho bolelo. Vzpomněl si na pach benzinu a rozhořčeně si uvědomil, že oheň někdo založil. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil.

„Celkem v pohodě. Mám nehořlavé podvlékačky. Jako piloti formule jedna.“ Mluvil překotně, hlas měl posazený výš, jak mu v krvi proudil adrenalin. „Jsem v pořádku, jenom trochu otřesený od té rány do hlavy… Až to tady skončí, zajdu si na kliniku. Aby mě prohlédli. A ty bys měl taky.“

„Je to předpis,“ podotkl Ahmed. „Jakmile bylo třeba vás pokropit pěnou, musíte se nechat oba vyšetřit.“

Za jejich zády se ozval křik a přiběhl jeden z hasičů.

„Šéfe, je sem zavedená voda. Policajti zrovna vrazili do hydrantu.“

Albert se podíval na Bruna a obrátil oči k nebi. „To je zřejmě poprvé, co kapitán Duroc něco objevil, a to ještě jen díky tomu, že do toho narazil.“

Vydali se zpátky k silnici, kde z poškozeného hydrantu stříkal gejzír vody. Fabien cosi kutil s velkým hasákem ve světle jediného zbývajícího reflektoru policejního vozu. Za ním bylo slyšet, jak kapitán Duroc vztekle křičí na své muže. Fabien naposledy pootočil hasákem a voda přestala stříkat.

„Teď ji můžeme použít,“ řekl. „Není tu moc velký tlak, ale na kropení žhavého popela to bude stačit.“

„Kam ta roura vede? Proč ji nemám na mapě?“ rozčiloval se Albert s kapesníkem přitisknutým na zkrvavené ucho.

„Vypadá to, že vede od vodárenské věže k telekomunikační. Ta patří ministerstvu obrany, takže tam mají strážní stanoviště,“ řekl Fabien. „A tenhle hydrant tady je, protože odsud vede další potrubí nahoru k té kůlně a do polí… Podle mě tady mají cosi jako zavlažovací systém.“

„Zavlažování? Tady?“ vrtěl Albert hlavou. „Někdo má zřejmě víc peněz než rozumu.“

„To je paradox. Shoří zrovna to pole, které má vlastní rozvod vody,“ řekl Bruno. „Už jsi někdy slyšel o Agricolae?“ Sáhl do kapsy a ukázal kovový praporek, který našel na zemi.

„Ne, neslyšel. Možná je to nějaké pokusné osivo. Ale nikdy jsem neslyšel, že by tady nahoře někdo něco pěstoval.“

Vrátili se k cisterně, kde u kraje silnice trpělivě čekal postarší pán, starosta St Denis Gérard Mangin. Za ním se táhla řádka zaparkovaných vozů – to se místní přijeli podívat na ten rozruch. Starosta jim vykročil vstříc a potřásl si s Albertem a Brunem rukou. Ozářil je blesk fotoaparátu. Phillipe Delaron musel zaznamenat scénu pro místní noviny.

„Nic strašného,“ řekl Albert. „Požár je zlikvidovaný a vypadá to, že nikdo nebyl zraněn. Dokonce ani já ne, díky tady Brunovi… Jedna kůlna, co lehla popelem, jedno vypálené pole a poškozený hydrant. Mám ale podezření, že požár nevznikl jen tak. Nicméně musíme počkat, co řekne laboratoř.“

„Vy si myslíte, že ten požár někdo založil?“

„Vypadá to tak, Monsieur le Maire. Myslím si, že tu explozi, kterou jste všichni viděli, měl na svědomí prázdný kanystr od benzinu. Ale musíme počkat a uvidíme. Ať to bylo, co bylo, mohlo to někoho zabít. Například mě, kdyby mě Bruno neodtáhnul.“

„Netušil jsem, že to bylo tak vážné,“ poznamenal starosta.

„Tak já půjdu dohlédnout, aby se moji hoši vrátili na stanici,“ řekl Albert. „Pak musíme na prohlídku. Ale nejdřív mi, Bruno, prosím vrať tu bundu. Tyhle věci stojí majlant.“

„Ať to stojí, kolik chce, vyplatí se,“ řekl Bruno, svlékl si bundu a smetl z ní pěnu. Pak se otočil zpátky na starostu. „Tenhle požár není jen tak. To pole má vlastní přívod vody a vypadá to, že v té kůlně bylo kancelářské zařízení. Nic z toho by člověk nečekal u opuštěného zastrčeného políčka v kopcích. Budu muset informovat vlastníka půdy, nejspíš taky pojišťovnu a tak dále.“

„Už jste o tom mluvil s četníky?“

„Zatím ne. Kapitán Duroc je poněkud zaneprázdněn škodou na jejich vozidle. Najeli do hydrantu.“

„Ano, viděl jsem to.“ Rozednilo se natolik, že Bruno viděl, jak se starosta usmívá. „Takže to vypadá, že tady došlo k trestnému činu.“

„Přesně tak. A to znamená Police Nationale, ne četníky. Možná sem budou chtít poslat i svoje techniky.“

Bruno se vydal k řadě zaparkovaných aut a hloučku místních, aby jim řekl, že nehrozí žádné nebezpečí, show skončila a ať laskavě zmizí s těmi auty, aby mohly odjet hasičské vozy. Hromotluk Stéphane, majitel mléčné farmy a kamarád z loveckého klubu tu postával se svou hezkou dcerou Dominique. Jejich statek byl hned pod kopcem, takže by to odnesl první, kdyby se oheň rozšířil. Touhle dobou by normálně začínali dojit krávy. Bruno odmítl mávnutím ruky jeho otázky a přiměl většinu přítomných k odjezdu. Pak se vydal za kapitánem Durocem, aby zařídil zajištění telefonní budky v Coux. Bylo chvíli po šesté. Fauquetova kavárnička bude už otevřená a Bruno nutně potřeboval snídani.

Vydal se ke dvěma dobře známým autům: postaršímu Citroënu DS a ještě staršímu Deux-Chevaux, modelu, jehož řada měla počátek už ve třicátých letech. Jeho přítel Baron, průmyslník na odpočinku, jehož štíhlá postava neprozrazovala pokročilý věk, se opíral o svůj vůz. Vedle něj stála Pamela, majitelka místního penzionu, které většina lidí v St Denis přezdívala „bláznivá Angličanka“. Bruno ty dva seznámil při tenisové čtyřhře, při níž jim Pamela s přítelkyní daly pěkně na frak.

„Baron mi musel zavolat. Vůbec jsem sirénu neslyšela,“ řekla Pamela, pohledná žena s tak výraznými rysy, že se vymykaly konvenční kráse. Měla na sobě obnošený anglický kabátek z voskového plátna, který byl teď ve Francii v módě, a přes hlavu značkový šátek Hermès. Ať už stála, šla, nebo seděla na koni, Bruno si byl jistý, že by ji poznal na dálku – podle vzpřímených zad a hrdého držení hlavy, podle sebevědomého kroku ženy, která je spokojena sama se sebou.

„Kde máte koně?“ zeptal se Bruno a naklonil se k ní, aby ji políbil na tváře. Se smíchem ucukla.

„Promiňte, Bruno. Normálně se mi tahle francouzská líbací obsese líbí, ale příšerně páchnete a vypadáte ještě hůř. Čpí z vás spálená vlna a asi ta děsná pěna na kalhotách. A taky mám dojem, že jste přišel o obočí. Ale nevím to jistě, protože máte obličej samou sazi.“

„Obočí je v pořádku,“ řekl Bruno, když přes něj přejel prstem. Bylo tuhé jako vousy na bradě.

„Nepřijela jsem na koni, protože jsem se bála, že by ho oheň mohl vyplašit. Jsem tu, jenom abych se ujistila, že nás nebudete muset evakuovat.“

„Co to tady vlastně hořelo?“ zeptal se Baron. „Myslel jsem, že tyhle kopce znám jako svoje boty, ale netušil jsem, že tu je nějaké stavení.“

„Ani já ne,“ ujistil ho Bruno. „Je tam mýtina a cesta, která se stáčí k poli, takže odtud není vidět… Potřebuju se nasnídat. Uvidíme se u Fauqueta?“

„Fajn,“ řekl Baron. „Už je moc pozdě, abych šel spát. Pamelo, můžeme vás pozvat? Pokud ovšem nedáte přednost svým anglickým křížovkám.“

„Milý Barone, ujišťuju vás, že jste zábavnější než i ta nejzábavnější křížovka. Ale řekla bych, že Bruno se bude nejdřív potřebovat umýt a že by se měl převléknout.“ Po detailnějším pohledu na Brunův zevnějšek dodala: „A ty kalhoty bude nejlepší vyhodit. Doufám, že vám město koupí novou uniformu.“

Vedle nich se ozvalo dvojí zahoukání. Z okénka požární cisterny se vyklonil Ahmed. „Bruno, pojeďte! Musíte s Albertem do špitálu, abyste se nechal se prohlédnout. Je to předpis.“

kapitola 2

Ani ve věku počítačů nebylo snadné zjistit, kdo ono zuhelnatělé pole a vyhořelou kůlnu vlastní. Starostova sekretářka Claire se skláněla nad cadastre, obrovskou mapou, na níž byly zakresleny všechny budovy v rozlehlé správní oblasti St Denis. Také na ní byly vyznačeny hranice každé parcely spolu s jejím identifikačním číslem. Dokud číslo nenašli, nemohli vlastníka vyhledat v seznamu plátců daně z nemovitosti a identifikovat ho.

„Nikde tam žádná budova vyznačená není,“ stěžovala si Claire. „Bruno, víte jistě, že to byla tahle silnice?“

„Jo, jsem si jistý.“ Vysprchovaný, oholený, v nové uniformě a po ujištění lékařů, že mu nic není, se Bruno cítil zase fit – tedy až na to obočí. Popošel k mapě vedle Claire a přitom dával pozor, aby se držel v bezpečné vzdálenosti od jejího kyprého těla. Přestože byla Claire namíchnutá, neodolala pokušení zaflirtovat si a čistě ze zvyku na něj významně zamrkala. Jakožto jediný svobodný muž na Mairie byl však Bruno na její flirtování zvyklý.

Našel na mapě silnici, po níž ráno jel. Telekomunikační věž tam byla a vodárna také, takže voda musela vést podél silnice. „Sem,“ zamumlal si pro sebe a položil prst na dotyčné místo. Byl si jistý, že ukazuje správně, ale Claire měla pravdu. Žádné stavení na mapě nebylo. To bylo nejen divné, ale vypadalo to i na porušení zákona, protože na stavbu nebylo vydáno stavební povolení. A jelikož byl pozemek zavodňován, vlastník taky šidil město na vodném. Nicméně aspoň číslo parcely tam bylo. Bruno nechal Claire, aby srolovala mapu a odebral se do přecpané místnosti zvané „registr“, aby našel jméno vlastníka v seznamu plátců daní.

Vlastníkem byla société anonyme jménem Agricolae se sídlem v Paříži, pozemek zakoupila před třemi lety od ministerstva obrany. Agricolae – stejné jméno bylo na kovovém štítku, který Bruno našel poblíž spáleniště a který schoval do kapsy Albertovy hasičské bundy. Musí si o něj Albertovi říct. Ze spisu zjistil, že Agricolae neplatila za vodu, neplatila daň z nemovitosti a neměla žádné stavební povolení. To znamenalo, že společnost Agricolae bude mít problémy. Právě sahal po telefonu, aby zavolal Albertovi, když dovnitř nakoukla Claire a řekla mu, že má návštěvu.

„Jsi nejdůležitější muž hned po starostovi, a pořád tě nechávají trčet v téhle díře,“ prohlásil úvodem Commissaire Jean-Jacques Jalipeau, vrchní inspektor Police Nationale celého Departementu. „A mají tu drzost říkat tomu kancelář!“ Stačil jediný inspektorův krok přes práh a místnost vypadala přelidněná. „Panebože, vypadáš příšerně. Obličej máš celý rudý a obočí ohořelé,“ pokračoval inspektor. „Nezaložil jsi ten oheň ty sám? Proč bys jinak chodil tak blízko…“

„Trochu jsem to přehnal,“ odpověděl Bruno s úsměvem kolegovi. „Bůh chraň toho, kdo to zapálil, jestli ho najdu první.“

Brunovi byl J-J sympatický, přes jeho neustálé a oprávněné námitky, že v Brunově pojetí spravedlnosti jde v první řadě o blaho St Denis a pak teprve o Code Criminel. Vyřešili spolu pár případů a pojedli pár dobrých večeří. Bruno odvedl přítele po starobylých radničních schodech dolů a skrz podloubí do Fauquetovy kavárny, kde J-J objednal dvě skleničky pastisu.

„Jak se má Isabelle?“ začal J-J. „Už bude muset každou chvíli nastoupit na to nové místo v Paříži, ne?“ Isabelle pracovala jako detektiv pod jeho velením na krajském velitelství v Périgueux, dokud její umění karate a pohledný zevnějšek neupoutaly pozornost ministra vnitra a nezajistily lichotivou fotografii v Paris-Match. J-J sledoval její poměr s Brunem, který se odehrál během léta, a lichotil si, že ty dva dal dohromady.

„Už je pryč,“ řekl Bruno a dával si záležet, aby mu hlas zněl normálně. „Ministr má někam cestovat a chtěl, aby byla členkou delegace.“

„Věděl jsi přece, že bude muset odjet,“ podotkl J-J. „A prožili jste krásné tři měsíce.“

Bruno přikývl. Jakmile zjistil, že ho Isabelle opustí, protože dá přednost profesní kariéře před ním, začal ve vztahu k ní pociťovat zábrany. Dlouhé roky měl zábrany navázat jakýkoliv vztah a sotva ho díky Isabelle začaly opouštět, Bruno téměř fyzicky cítil, jak se znova objevují. Ten poslední týden, co byli spolu, ležel v noci v posteli a nemohl spát, z jejího dechu vytušil, že i ona spánek jen předstírá, a cítil, jak se navzájem odcizují, jako by mezi nimi postupně rostla zeď. Zvláštní bylo, že se při tom napětí fyzicky milovali stále náruživěji. Ale když se pak v St Denis na nádraží loučili, žádné slzy se neobjevily.

„Mně taky chybí,“ řekl J-J. „Přišla mi za ni náhrada, ale už to není ono. Taky ženská, ale na ni se už člověk s takovým zalíbením nekouká.“

„Ty jí chceš svěřit vyšetřování tohohle případu?“

„Zatím ne. Zatím jsme od pompiers ani nedostali oficiální sdělení, že šlo o žháře. Ale dneska po obědě mi diskrétně volala Paříž, že mají zájem, aby se tahle věc rychle vyřešila. A není to obvyklá starostlivost, jako když jde o ekosabotéry. Někdo nahoře musel intervenovat. Co mi o tom ohni povíš?“

Bruno vylíčil noční události, neobvyklou přítomnost zavodňovacího zařízení, původní vlastnictví ministerstva obrany a skončil chybějícím záznamem o placení daní a vodného.

„Na ekosabotéry to podle mě nevypadá,“ dodal. „Ti přece mají zájem na publicitě a vždycky si pozvou na místo akce novináře a fotografy.“

J-J pokrčil rameny a zamíchal led ve sklenici, přilil trochu vody a sledoval, jak se pastis mléčně zbarvuje. Pak se vydatně napil. „Mám u sebe pro vašeho starostu formální dopis od prefekta, kterým ho žádá, abys byl přidělen k vyšetřování a pomohl nám, tupým městským poldům, znalostí místního prostředí. Takže se můžeš považovat za součást našeho týmu v Périgueux. Shromáždili jsme jména místních écolos a touhle dobou už jsou technici z Bergeracu nahoře na tom spáleništi. Co mi povíš o místních écolos?“

„Nic zvláštního. Jednoho zvolili na radnici, postaršího hipíka, který vede komunitu nahoře v kopcích. Milý chlap se zlatým srdcem, stará se o sirotky a zatoulané psy. Pak tu máme skupinku, která opakovaně demonstruje, abychom zavřeli místní pilu, protože její komín kouří. Ani jedni nejsou militantní. Zelení nedostávají ani deset procent hlasů… A teď pojďme za Albertem do hasičárny. Výsledky z laboratoře mít ještě nebude, ale poví nám, jestli si ještě pořád myslí, že ten oheň někdo založil.“

„Slyšel jsem dobře, že ten oheň někdo založil?“ opakoval Fauquet, který si zakládal na tom, že je vždycky nejlépe informovaný. Naklonil se přes barový pult a přisunul před ně dva hrnky kávy. „Na účet podniku?“

„Neslyšel jste nic!“ zařval J-J a odstrčil od sebe hrnek, až káva vyšplíchla Fauquetovi na bílou košili. „A jestli se dozvím, že něco takového dáváte dál, přijdu sem s armádou hygieniků a se soudním příkazem k vašemu zatčení.“ J-J byl vysoký a statný chlap, který neupraveným vzhledem maskoval bystrý mozek a dokázal v případě potřeby zastrašit kohokoliv. „Jde o vážné policejní vyšetřování. Rozumíme si, Monsieur?“

kapitola 3

Podle Bruna byl název Zemědělská výzkumná stanice příliš honosný pro skromnou jednopatrovou budovu, kterou postavili vedle starého statku na silnici do Les Eyzies. To, že byla stanice zřízena v St Denis, byl jeden z úspěchů, na něž byl starosta hrdý. Pracovali v ní jen čtyři výzkumní pracovníci a čtyři technici a v přilehlé farmě a sklenících další půltucet místních lidí. Kancelář ředitele a vedoucího vědeckého pracovníka Gustava Petitbona se nacházela v nejlepší místnosti starého statku. Petitbon, vysoký, nápadně shrbený a hubený muž seděl na kraji svého psacího stolu a nepřátelsky hleděl na dva policisty.

„Nemůžu vám říct, co to tam rostlo. Musel bych na to mít povolení. Je to obchodní tajemství.“ Bruno znal Petitbona jen od vidění, občas se objevil na ragbyových zápasech a párkrát ho zahlédl na recepcích pořádaných starostou – tam obvykle stál někde v koutě a upíjel z jediné skleničky vína. Žil v St Denis s manželkou tiše a nenápadně, bez dětí, jež by navštěvovaly Brunovy tenisové nebo ragbyové kurzy.

„Monsieur Petitbon, ministerstvo vnitra mě požádalo, abych vedl tohle vyšetřování,“ začal J-J tiše a postupně přidával na intenzitě hlasu. „Myslím, že k tomu došlo proto, že se na ně obrátil někdo hodně vysoko na ministerstvu zemědělství, které je vaším zaměstnavatelem, aby uložili mně, vrchnímu inspektorovi celého Departementu, osobně převzít tento případ. Musel jsem odložit vyšetřování jedné vraždy, dvou znásilnění a bankovní loupeže, abych sem mohl přijet. Takže být vámi, tak už volám vaše ministerstvo v Paříži, ať vám dají všechna povolení, co potřebujete. Jinak zavolám já svoje ministerstvo a řeknu jim, že vás zatknu za maření vyšetřování.“

Už jen pouhý hlasový fond vrchního inspektora vystrašil Petitbona natolik, že vklouzl za stůl, ostentativně se s křeslem natočil zády k příchozím a zamumlal něco do telefonu. Pak pozorně naslouchal komusi na druhém konci linky, kdo křičel tak, že ho bylo slyšet v celé místnosti, a kdo nakonec práskl sluchátkem dřív, než Petitbon dokončil poslední omluvné „Oui, monsieur le Directeur“. Petitbon se polekaně nadzdvihl na židli, pak zavěsil sluchátko a otočil se k policistům.

„Co vám teď řeknu, se nesmí dostat mimo zdi téhle místnosti,“ prohlásil důležitě. „Ty spálené plodiny byly součástí projektu celostátního významu. Probíhá pod záštitou ministerstva zemědělství, ale na přání ministerstva obrany. Obavy ze změny klimatu vedly ministerstvo obrany k tomu, aby iniciovalo výzkum speciálních plodin, které budou odolné vůči horku a budou růst i na nekvalitní půdě. Projektu se účastní jedna farmaceutická a jedna agrochemická společnost, které k tomuto účelu založily novou soukromou společnost Agricolae SA, aby organizovala a financovala výzkum. Testovali jsme řadu plodin – sóju a další lusky, kukuřici, brambory a několik druhů vinné révy. To jsou tedy plodiny, které požár zničil. Je nanejvýš důležité zjistit, kdo je za to zodpovědný. A kdo o projektu mohl vědět. Je totiž přísně tajný.“

Bruno si vzpomněl na malý praporek, který si už vyzvedl na požární stanici. „Takže ta kovová značka s nápisem Agricolae Sech patří vám? Našel jsem ji tam na zemi.“

„Agricolae Sech – zkratka pro Sécheresse – to je odrůda odolná vůči suchu, kterou se snažíme vyvinout. Některé plodiny máme tady, ale chtěli jsme udělat pár testů na nekvalitní půdě. Proto jsme ji zasadili na té náhorní plošině. A teď je to všechno pryč, včetně spousty záznamů a výzkumných protokolů. Výsledky tříleté práce.“

„Máte nějaký důvod se domnívat, že ten požár někdo založil?“ zeptal se Bruno pečlivě nezúčastněným hlasem. „Nějací nepřátelé? Ublížení bývalí zaměstnanci? Žárliví manželé?“

Petitbon se usmál a jeho pohublá, přísná tvář vypadala náhle docela přívětivě. „Můžu-li si vybrat, tak ty poslední. Ale ne, žádní nepřátelé mě nenapadají, tedy kromě těch bláznivých ekosabotérů. Zapálil to někdo?“

„Čekáme na výsledky laboratoře.“

„No možná že vám to budu moct povědět já. Máme v té kůlně kameru, která vysílá obraz sem na stanici, abychom odsud mohli sledovat, jak rostliny rostou, jejich barvu, zralost a tak dále. Takže jestli se někdo podezřelý pohyboval po tom poli nebo okolo kůlny, měli bychom to mít nahrané. I kdyby tam bylo málo světla, nebo to bylo v noci, měli bychom mít možnost obraz trochu vylepšit.“

„A není ta kamera zničená? Jak jste ji vůbec napájeli?“

„Máme tam nahoře solární panel, který to hladce zvládl. Kamera asi zničená je, ale snímky budou tady v počítači. Zrovna jsem se na ně chtěl podívat, když jste přijeli.“

„Je mi líto té tříleté práce, Monsieur.“

„Díky. Takže – pojďme do laboratoře, tam to zařízení máme.“

„Ještě jedna věc,“ ozval se znova Bruno. „To osivo, na kterém jste pracovali, bylo geneticky modifikované? Jde o ty kontroverzní plodiny, co proti nim lidi protestují?“

„Samozřejmě. Proto je to všechno tajné. A s některými odrůdami sóji jsme udělali velký pokrok.“

„Kolik lidí tady u vás o tom projektu vědělo?“

„Nejspíš všichni. Všichni vědci a technici, ale i lidi, co pracovali manuálně na poli. Všichni věděli, že je to tajné. Měli jsme příkaz nemluvit o tom ani s manželkami.“

„Takže nějakých deset patnáct lidí,“ konstatoval J-J.

„Čtrnáct. Ale nemám jediný důvod pochybovat o jejich loajalitě.“

„Budu potřebovat jejich osobní spisy a jednu místnost, kde bych se usadil se svým týmem. Tady bude vyšetřování probíhat diskrétněji, než kdybychom byli přímo ve městě.“

„Dobře,“ přikývl Petitbon. „Nejlepší bude, když vám nechám tuhle místnost. Stejně jsem většinu času v laboratoři. A teď bychom se měli podívat na záznam z té kamery.“

Kamera jim toho bohužel mnoho neprozradila. Byla umístěna pod okapem střechy a neukazovala nic až do 3.02 ráno, kdy zaznamenala nějaký pohyb na západní straně pole. V 3.06 byl další pohyb na severním okraji a obraz kamery byl poněkud roztřesený.

„Možná je to tím, že se ten útočník dobýval do dveří,“ navrhl Petitbon. „Kůlna byla zamčená, takže podle toho, jak to třesení sílí, to vypadá, že se snažil dveře vypáčit.“

V 3.09 se objevil první záblesk světla a vzápětí náhlý výron ohně. Kamera přestala vysílat v 3.18.

„Aspoň víme, kdy se to odehrálo,“ řekl J-J. „Můžete mi udělat kopii pro moje techniky? Možná se jim to podaří zvětšit a dostat z toho něco víc o tom pohybu. Ale podle mě, ať už ten benzin rozlíval kdokoliv, věděl přesně, kde vaše kamera je a co dělá. Takže v první fázi vyšetřování se budeme soustředit na to, jestli to neudělal někdo z vašich lidí.“

„A ještě něco,“ ozval se Bruno. „Máte těch kamer víc?“

Petitbon přikývl: „Ano, monitorujeme ještě pár dalších plodin.“

„Myslím, že byste je měli instalovat kolem svých pracoven a skleníků. Ten, co vám spálil tohle pole, se možná vrátí a bude chtít zlikvidovat i to, co pěstujete tady.“

Table of Contents

Tiráž

Perigord

Obsah

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3