© Václav Láska, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

isbn epub: 978-80-7565-702-2

KAPITOLA PRVNÍ

1.

„To, sakra, nejste schopni někoho najít?“ Jan Vopěnka, předseda Lidové demokratické strany, byl hodně rozčílený. A na jeho hlase to bylo znát. „To na tom Kladně nikoho nemáme? Všichni víte, jak jsme na tom s penězi. Senátní volby jsou možnost, jak naplnit stranickou pokladnu. A doplňovací senátní volby, to je prostě příležitost. Nikdo nic nestíhá připravit. Malá konkurence. Nízká volební účast. Stačí mít jen trochu zajímavého kandidáta.“ Vopěnka bouchnul rukou do stolu a rozhlédnul se po přítomných.

„Předseda má pravdu,“ ujal se slova Milan Voborník, který plnil v LDS funkci pokladníka. „Kampaň do doplňovaček mimo Prahu uděláme za půl mega. A přitom to bude mandát skoro na pět let. To je přes čtyři a půl miliónu za získaný mandát. Finančně to jsou fakt zajímavé volby.“

„No jo, jenže naše stranické preference klesají. Jsme na desíti procentech. Prostě jen na stranickou značku tam nikoho nedostaneme. Jsou to většinové volby. Vítěz bere vše. Převálcují nás strany se silnější voličskou základnou,“ ozval se Adam Molnár, první místopředseda strany.

„No tak tam sežeňte nějakého nestraníka. Nějakou osobnost. Klidně nepolitika. Lidi to teď mají rádi. Když nemáme kvalitní naše lidi, tak si sáhneme ven. Prachy za ten mandát dostaneme stejné,“ pokračoval zase předseda Vopěnka. „To tam fakt nikoho neznáme?“

„Já bych možná věděl,“ promluvil Michal Morávek, poslanec LDS a člen předsednictva strany. „Je tam chlapík, co ho místní mají za hrdinu. Před třemi lety rozkryl obrovskou policejně advokátní mafii. Přežil přestřelku s nájemným vrahem. A teď má v Kladně advokátní kancelář. A lidi ho tam milují, protože má i nějaký program na právní pomoc starým lidem zdarma a tak. Je na Kladně osobnost. A my jsme s ním historicky měli něco málo do činění. Mám na něj telefon.“

„No paráda, to je ono. To hledáme,“ zajásal Vopěnka.

„Akorát to má jednu chybu,“ pokračoval Morávek.

Všichni přítomní k Morávkovi otočili zrak a tázavým pohledem ho donutili dokončit myšlenku.

„Když mu zavolám a řeknu mu, aby za nás kandidoval do Senátu, tak mě asi pošle do prdele,“ odpověděl jejich pohledům Morávek.

„To je riziko naší profese,“ konstatoval suše Vopěnka. „Zkus to.“

2.

„Já jsem strašně nervózní. Jsem u soudu úplně poprvé.“ Daniel Holek nervózně přešlapoval na chodbě Obvodního soudu pro Prahu 5. Bylo mu skoro šedesát let. Podnikání se jako osoba samostatně výdělečně činná věnoval přes dvacet let. Přesto bránit se soudní žalobou se rozhodl ve svém životě poprvé.

„Jednou si musíte zkusit všechno,“ odpověděl mu s úsměvem jeho advokát Tomáš Krása.

„Já vím, že je to blbost, tahle věc. Ale mně prostě jde o princip. Tohle přeci není fér, takové rádoby podnikání, že jo?“ Holek se podíval tázavě na svého advokáta. Potřeboval ujistit, že koná správně. Že soudit se kvůli několika tisícovkám má smysl.

„Konáte naprosto správně. Tohle je totiž věc, která se dotýká tisíců lidí. Kteří na tohle těm šmejdům skočí. Ale ostatní se pak třeba leknou toho zastrašování. Nebo nad tím mávnou rukou a ty peníze jim zaplatí. Prostě nechtějí mít problémy. Je jenom strašně důležité, abyste si byl jist, že jste při tom telefonátu žádnou smlouvu neuzavřel,“ ujišťoval se znovu Tomáš.

„Určitě ne. Dobře si to pamatuju. Navíc má žena u něj byla zrovna taky. Oni mi volali v sedm večer. Slyšela všechno, co jsem říkal. Opravdu jsem jim na žádnou dohodu nekývnul. Nic po nich nechtěl. Nic si neobjednal,“ odpověděl Holek.

„Pak jsem moc rád, že jste se k tomu postavil čelem a rozhodl se bránit. Tohle jsou totiž normální šmejdské praktiky.“

„No kdybych nepotkal vás, tak jsem nad tím možná taky mávnul rukou. Předchozí dva advokáti, co jsem je oslovil, si s nimi chtěli jen dopisovat. Ale žádné řešení pro mě neměli. Až vy jste vymyslel takový hezký plán, jak to celé vyřešit. To se mi líbí.“

„Tak uvidíme ještě, jestli bude fungovat. A zjistíme to brzy. Už nás volají. Pojďme dovnitř.“

Soudce zahájil projednávání žaloby o zaplacení částky deset tisíc pět set korun. První dal slovo advokátovi žalobce.

Tomáš Krása povstal. „Pane předsedo, předně se odvolávám na své písemné vyhotovení žaloby, které jen krátce zrekapituluji. Můj klient je podnikatel. Žalovaný je společnost, která nabízí své služby po telefonu. Minulý rok se dovolal i mému klientovi a nabízel mu zprostředkování zákazníků pro jeho firmu. Můj klient i zaměstnanec žalovaného spolu vedli dlouhý hovor. Můj klient na jeho konci měl za to, že s žalovaným žádnou dohodu neuzavřel. Přesto mu ale přišla za pár týdnů faktura, aby zaplatil částku čtyři tisíce korun. Prý ze smlouvy uzavřené právě při zmíněném telefonním hovoru. Pídil se po tom, o co se jedná. Zjistil, že žalovaný kontakty na mého klienta umístil na nějaký svůj web. A díky tomu prý bude mít klient lepší přísun zákazníků pro své podnikání. A za to chce zaplatit zaslanou fakturu. Můj klient nesouhlasil a nic nezaplatil. Chtěl slyšet ten telefonní hovor, při kterém měl smlouvu uzavřít. Žalovaný to odmítnul. Namísto toho začal posílat výhrůžné dopisy. Vyhrožoval exekucemi, vymahatelskými firmami a tím, že dluh poroste o úroky a náklady na vymáhání. K podání žaloby však nepřistoupil. Jen vyhrožoval. Proto se můj klient obrátil na advokáta. Tedy na mě. Já začal písemně i osobně s žalovaným jednat. Vyzýval jsem ho, ať svého jednání zanechá, nebo ať se obrátí s žalobou na soud. Opět bez výsledku. Žalovaný pokračoval ve vymáhání. Nicméně můj klient mi za tyto služby zaplatil. A následně vyzval žalovaného, ať mu pro změnu zaplatí škodu, která mu vznikla tím, že po něm bez právního důvodu vymáhal, pod hrozbou exekuce a podobných věcí, částku čtyři tisíce korun. Žalovaný to odmítl. Můj klient proto přistoupil k podání této žaloby. Protože na rozdíl od protistrany má za to, že pohledávky, ať už skutečné nebo domnělé, se mají vymáhat prostřednictvím soudu. A nikoli vyhrožováním a zastrašováním, jak tak činí žalovaný.“

Tomáš ukončil svou úvodní řeč a slova se chopil advokát žalovaného, doktor Homola. „Pane předsedo, já si jednak vyprošuji ten konfrontační tón pana kolegy. Na to nejsem zvyklý a do soudní síně to nepatří.“

Tomáš měl sto chutí reagovat poznámkou, že bude hůř. Ale neučinil tak. Přestože si často u soudu nebral servítky, jedno pravidlo soudního jednání ctil vždy: mluvil, jen když mu bylo soudem uděleno slovo.

„Já se též odvolávám na svoji repliku k žalobě. Tu považuji za nesmyslnou. Pan žalobce s mým klientem uzavřel po telefonu smlouvu o zprostředkování obchodu,“ pokračoval advokát Homola. „Můj klient svůj smluvní závazek splnil. Dal kontakty na žalobce na svůj inzertní web. Tím zvýšil povědomí o žalobci u jeho potencionálních zákazníků. A za tu službu chtěl zaplatit. Žalobce reagoval naprosto nepochopitelně. Namísto zaplacení objednaných služeb si vzal advokáta. A teď chce zaplatit za služby toho advokáta. A podívejte se na ten nepoměr částek. Vzal si advokáta na obranu před zaplacením částky čtyři tisíce korun a zaplatil za to advokátovi deset a půl tisíce? Už to je nesmysl. Nevím, proč by můj klient měl žalobci platit jakéhokoli advokáta. To bylo jeho rozhodnutí si ho vzít. Navrhuji žalobu zamítnou bez jakéhokoli dokazování.“ Homola se posadil.

Tomáš se přihlásil o repliku. Soudce mu udělil slovo. „Pane předsedo, jen podotknu, že můj klient si nevzal advokáta na obranu před zaplacením částky čtyři tisíce korun. On si vzal advokáta na obranu před hrozbou exekuce a další navyšování údajně dlužné částky, jak mu bylo v dopisech od žalovaného vyhrožováno.“

Soudce si listoval útlým spisem před sebou. „Takže máme tu listinné důkazy, které tvoří především korespondence mezi stranami. A žalobce dále navrhuje jako důkaz provedení audionahrávky předmětného telefonního hovoru, při kterém měla být uzavřena smlouva. Je to tak, pane magistře?“

Tomáš přikývnul.

„Pane doktore,“ obrátil se soudce na advokáta Homolu. „Váš klient v písemné korespondenci tvrdí, že tu nahrávku hovoru má archivovanou. Stále to platí?“

„Samozřejmě, pane předsedo,“ reagoval Homola. „Ale opravdu si myslím, že je zbytečné takový důkaz provádět. Na zaplacení nákladů na advokáta nemá prostě žalobce nárok. To přeci bylo jeho osobní rozhodnutí.“

Soudce zavrtěl hlavou. „Já si tak úplně nemyslím, pane doktore. Pokud je někomu vyhrožováno exekucí, pak to vyvolá skutečně oprávněnou potřebu dotčeného vzít si na pomoc advokáta. A pokud by se taková výhrůžka ukázala jako bezprávní, tedy že dotčený vymáháním ničeho nedluží, pak údajný věřitel je odpovědný za škodu, kterou svým jednáním druhému způsobil. A ta škoda jsou náklady, které musel údajný dlužník zaplatit advokátovi. Takže vás vyzývám, abyste tu nahrávku předložil. A v rámci předvídatelnosti svého rozhodnutí upozorňuji, že nevyplyne-li z ní jednoznačně uzavření smlouvy mezi stranami, pak budu považovat nárok žalobce za oprávněný. A budu vést dokazování jen o jeho výši.“ Soudce se obrátil znovu na Tomáše. „Pane magistře, tady budu potřebovat doplnit vaše tvrzení, na základě čeho žádáte právě částku deset a půl tisíce korun.“

Tomáš se postavil. „Pane předsedo, to doplním hned. Jednak částka vyplývá z počtu úkonů, které jsem v dané věci učinil na obranuklienta a nacenil je dle advokátního tarifu. To vše je již doloženo do spisu současně s žalobou. Pokud jde o protistranou tvrzenou nepřiměřenost vyčíslených nákladů, tak podotýkám, že klient se bránil především hrozbě exekuce. Pokud by se jako podnikatel opravdu dostal do exekuce nebo by byl byť jen zařazen na nějaké soukromé seznamy neplatičů, tak by to byl obrovský negativní zásah do jeho podnikání. Do jeho důvěryhodnosti a podobně. Tím by mu byla v podnikání způsobena mnohonásobně vyšší škoda než tvrzený dluh čtyři tisíce. Takže ty náklady, které mně jako advokátovi zaplatil, jsou zcela přiměřené tomu, co mu hrozilo a před čím jsem jej bránil.“

Soudce lehce pokýval hlavou a obrátil se znovu na doktora Homolu. „Pane doktore, žádám vás, aby váš klient předložil nahrávku telefonátu s žalobcem do sedmi dnů.“

Homola se začal ošívat. Nechal si nahrávku od klienta pustit a dobře věděl, že při ní skutečně žádná smlouva nebyla uzavřena. Celé klientovo podnikání bylo postaveno na tom, že ty nahrávky nikdy nikdo nebude slyšet a posuzovat. Tenhle vývoj soudního sporu se mu nelíbil. Znovu se zvedl. „Pane předsedo, já si prostě myslím, že vést spor pro tak nicotnou částku je zbytečné. Pojďme se znovu pokusit o smír. Můj klient nemá soudy rád. Když si žalobce myslí, že jsme mu ublížili, tak ať žalobce sníží tu požadovanou částku na nějakou přiměřenou výši a my mu ji zaplatíme. Ať je klid. A s vymáháním toho dluhu přestaneme.“

Soudce se obrátil na Tomáše. „To je rozumný, vstřícný krok, pane magistře. Nechcete na něj nějak reagovat?“

Tomáš vstal. „Chci, pane předsedo. Při vší úctě k tomuto soudu, o žádný smír nestojíme. Víte, to, o co se tu teď přeme, je zavedená praxe, kterou žalovaný koná již několik let. A kterou okrádá podnikatele.“

Homola předvedl velmi otrávený obličej. Ale mlčel.

„A to způsobem, proti kterému dosud neexistuje obrana,“ pokračoval Tomáš. „Vymyslí si dluh. Vždy na základě telefonního hovoru, který má ale jenom on. Druhé straně ho nedá. A začne ho vymáhat. Nikoli však soudní žalobou. To by se postižený podnikatel mohl bránit. Jen vyhrožuje a zastrašuje. Soustavně. Na jakoukoli obranu či vysvětlování podnikatele nereaguje. A plno lidí podlehne. Zaplatí. Neexistuje totiž druh žaloby, kterým by se podnikatel mohl domáhat, že žádnou smlouvu po telefonu neuzavřel. Nebo jednoduše, aby ho takový šmejd přestal obtěžovat.“

Homola se znovu zatvářil kysele a začal se hlásit o slovo. Soudce mu naznačil, že ho vidí, ale pokynul Tomášovi, aby pokračoval.

„Takže musí trpělivě čekat, zda ho údajný věřitel zažaluje. Ale to oni nikdy neudělají. Jen vyhrožují, vyhrožují a vyhrožují. A spousty podnikatelů nevydrží a zaplatí. Jediný způsob, jak dostat věc k soudu, je právě tento. Postižený podnikatel si vezme advokáta. Ten ho chvíli brání a pak zažaluje toho údajného věřitele na náhradu škody za to, co musel advokátovi zaplatit. A právě v rámci takového sporu musí soud posoudit, zda smlouva uzavřena byla, nebo nebyla. A v rámci rozsudku nebude jen rozhodnutí, že má protistrana něco zaplatit, ale i konstatování, že žádná smlouva uzavřena nebyla. A podnikatel bude čistý. A bude moci klidně dýchat. A my, pane předsedo, chceme, aby v této věci byl vydán rozsudek. Protože pak ho zveřejníme a dáme tak návod, jak se proti takovýmto výtečníkům bránit. Se šmejdy žádné smíry uzavírat nechceme. Proti šmejdům se musí bojovat.“ Tomáš se posadil.

Zato Homola vyskočil jak čertík z krabičky. „No to snad není možné. Já se tu nenechám urážet. To si vyprošuji tohle.“

„Technicky vzato,“ ozval se soudce, „pan magistr neurazil vás, ale vašeho klienta. A dokonce si nejsem jist, jestli to za každých okolností byla urážka. Pojmosloví šmejd má v obdobných praktikách své ustálené zakotvení. Zda měl pan magistr právo jej použít, se dozvíme právě z nahrávky, kterou předložíte. A kterou si společně poslechneme na příštím jednáním. Odročuji dnešní jednání za účelem provedení důkazu nahrávkou telefonního hovoru na desátého května v deset hodin. Vyhovuje vám to?“

Oba advokáti přikývli. Jednání bylo ukončeno.

„Tak dopadlo to dobře? Takhle to má být? To odročení je v pořádku? Nebo jak to vlastně dopadlo? Já jsem tomu úplně nerozuměl,“ zasypal otázkami Holek na chodbě Tomáše.

„Dopadlo to skvěle,“ tvářil se spokojeně Tomáš. „Příště si pustíme tu nahrávku. A když to bude tak, jak říkáte, tedy že jste při tom telefonování žádnou smlouvu neuzavřel, tak ten soud vyhrajeme. A vznikne tak super návod, jak se těmhle šmejdům bránit.“

„To by bylo úžasné,“ rozplýval se Holek. „A víte, co pak udělám? Já ten rozsudek zveřejním. Já se o tu firmu zajímal. A na podnikatelských webech je před ní spousta varování a žádostí o radu. Normálně ten rozsudek dám jako placený inzerát. Ať kolegové ví, jak na ně. Vy jste to řekl přesně. Se šmejdy se musí bojovat.“

Tomáš měl radost z radosti svého klienta. „Tak víte co, když to uděláte, tak já vám na tu inzerci přispěju tím, co jste mi za tyhle služby zaplatil. Pocit užitečnosti z vlastní práce je pro mě někdy víc než ta finanční odměna.“

Tomáš si s Holkem podal ruku a zamířil zpět do své kanceláře.

3.

Morávek seděl v jednací místnosti advokátní kanceláře a čekal. Byl si jist, že jde do ztracené mise. Ale nebylo zbytí. Byl poslancem za Lidovou demokratickou stranu už deset let. Zažil doby vládní i současné doby opoziční. A s tím spojený stranický ústup. Od moci i od přísunu peněz. Jedním ze způsobů, jak doplnit stranickou pokladnu, vždycky byly senátní volby. A teď, když v Kladně nečekaně složil svůj mandát poměrně nedávno zvolený senátor, se otevřel prostor. Doplňovací volby jsou prostě fofr. Všechno se musí zosnovat a připravit za tři měsíce. Málokdo na ně dokáže rychle zareagovat. A Morávek si byl jist, že sedí v kanceláři člověka, který by je vyhrál bez problému. Jenom kdyby chtěl. Ale Morávek také dobře věděl, co si advokát Tomáš Krása myslí o politicích. Už s ním jednou na tohle téma hovor vedl.

„Dobrý den, pane poslanče,“ Tomáš Krása vešel do místnosti, „omlouvám se za zpoždění. Zdržel jsem se u soudu.“

„Doufám, že soud byl úspěšný,“ vítal se s Tomášem Morávek.

„Nadmíru. Pokud to úspěšně dotáhneme do konce, bude svět zase o něco malinko spravedlivější. Teda jedná se fakt o maličkost. Vy určitě řešíte a máte v hlavě zásadnější věci. Ale já se umím radovat i z maličkostí.“ Tomáš se spokojeně usadil do křesla naproti Morávkovi. „Upřímně řečeno ani jsem nepočítal s tím, že se ještě někdy potkáme.“

„Cesty páně jsou nevypočitatelné,“ reagoval s úsměvem Morávek a podal si s Krásou ruku.

„Přiznávám, že jsem docela napjatý, co vás za mnou přivádí. Do telefonu jste nic řešit nechtěl, tak očekávám zase nějakou filutovinu. A byť jsem schůzku neodmítnul, dopředu vám říkám, že kovbojské doby mám za sebou. A žádný adrenalin mi nechybí. Žiju nudný, ale klidný život nevýznamného advokáta. A vyhovuje mi to,“ upozorňoval dopředu Tomáš.

„Nebojte, žádná divočina to tentokrát nebude, i když jak se to vezme,“ ošíval se na místě Morávek. Přemýšlel, jak s návrhem ven. „Znal jste Ivana Rumlenu?“

Tomáš se zamyslel. „To je nějaký místní politik, ne?“

„Ano, přesně tak. Loni zvolený senátor za hnutí Jasná volba. Akorát tedy před čtrnácti dny složil ze zdravotních důvodů mandát.“

„To je možné,“ přitakal Tomáš. „Jak to souvisí s vaší návštěvou u mě?“

„Budou tu za dva a půl měsíce doplňovací volby. Na jeho místo. Senátora,“ řekl nezvykle tiše Morávek a odmlčel se.

„Pořád nevidím žádnou souvislost, budete muset jít k jádru věci,“ pobídl ho znovu ke slovu Tomáš.

„Když vy hned všechno ženete na dřeň. Co nějaké společenské fráze nejdřív a tak?“ naoko se durdil Morávek.

Tomáš pokýval hlavou. „Dobře, takže žena i syn se mají fajn. Zimní dovolená stála letos za houby, protože na horách nebyl sníh. A včera jsem už chytil pár cejnů na Berounce. Na duben docela dobrý. Tak a teď mi řekněte, proč tu za mnou jste a co ode mě potřebujete.“

„Myslím si, že byste na jeho místo senátora mohl kandidovat vy,“ vypálil ze sebe rychle Morávek.

Tomáš se hlasitě rozesmál. „Takže vy jste za mnou přišel, abyste mi vyprávěl vtipy?“

„Myslím to naprosto vážně,“ Morávek přidal na síle svého hlasu. To nejhorší měl za sebou. A Tomášova reakce byla přesně taková, jakou očekával. Teď už nebylo co ztratit. Ani čeho se bát. Znovu nabyl ztracené sebevědomí. „Jste ideální kandidát. Právník, osobnost, hrdina, děláte tu v Kladně dobré věci a lidi vás mají rádi.“

„To jo. A přesně tohle všechno bych ztratil, když bych šel do politiky. A navíc dobře víte, co si já o politice myslím.“ Tomáš už se nesmál. Pochopil, že Morávek to myslí vážně.

„Ale Senát není taková politika, co vy znáte. Byl byste tam sám za sebe. Odpovídal se jen sám sobě. Mohl byste dělat spoustu dobrých věcí. I tuhle advokátní kancelář byste si mohl nechat.“

„To je tak absurdní myšlenka, že fakt nevím, co vám říct dřív jako důvod, proč moje odpověď je ne.“

„To se nad tím ani na chvíli nezamyslíte? Nechcete vědět víc? Podmínky kandidatury? Podmínky pro výkon mandátu? Možnosti a tak?“

„Ne, nechci. Nemám o čem přemýšlet. Nechci jít do politiky. Jsem naprosto spokojený s tím, co dělám.“ Tomášův hlas zněl pevně a rozhodně.

Ale Morávek to nechtěl tak rychle vzdát. Nebyl zvyklý smířit se s tím, když mu někdo řekl ne. I když takovou odpověď čekal. „Tak jinak. Jste veřejně známá osobnost. A máte potenciál být veřejnosti mnohem užitečnější a prospěšnější než teď. Třeba to není jen o vašem rozhodnutí. Není to přeci jen příležitost, ale vlastně i určitý závazek. Máte možnost udělat něco pro lidi. Měl byste o tom alespoň popřemýšlet, než to odmítnete.“

Rysy Tomášovy tváře ztvrdly. Jeho pohled se stal na chvíli nepřítomným. Morávek pochopil, že nezahrál na správnou notu. Tomáš si rozepnul košili a ukázal na jizvu po střelné ráně na své hrudi.

„Já už veškeré závazky lidem nebo veřejnosti splatil. Touhle jizvou. Teď už myslím jen na sebe. Naprosto sobecky. Máte ještě něco, čím byste mě chtěl přesvědčit o změně mého názoru?“

Morávek pochopil, že minimálně pro dnešek prohrál. „Já vám rozumím. Vím, co jste prožil. A já to nevzal za správný konec. Chápu, že dnes už vás nepřesvědčím. Telefon na mě máte. Kdybyste se do týdne rozmyslel, tak se mi prosím ozvěte. Já budu čekat. Kandidátky se musí na úřadě odevzdat ode dneška do jedenácti dnů. Čas pro změnu názoru ještě je.“

Morávek se zvedl a měl se k odchodu. Ale ve dveřích se ještě jednou otočil. „Přišel jsem za vámi jako poslanec Lidové demokratické strany. Ale než odejdu, chci vám ještě jednu větu říct jako občan Morávek. Byl byste fakt dobrý senátor.“

Tomáš nechal poslední slova Morávka bez reakce. Podal mu ruku a mlčky sledoval, jak poslanec opouští jeho advokátní kancelář.

4.

Večer seděl Tomáš v kuchyni u stolu a probíral se advokátním spisem k soudnímu jednání, které ho druhý den čekalo. Dělal advokacii sám na sebe. Neměl ani koncipienty. Jen jednoho studenta, co mu vypomáhal tři dny v týdnu. Práce tak měl dost. Přesto se snažil být každý den do šesti doma. A co nepočkalo, dodělával tam. V jejich malém rodinném domku na kraji Kladna sice na samostatnou pracovnu jen pro něj místo nezbylo, ale to Tomášovi nevadilo. Vždycky si rozházel spisy v kuchyni na stole. Neměl chuť se po celém dnu zase někam zavřít. Raději byl s rodinou. Tak jako teď. Prodíral se papíry, ale vlastně víc sledoval svoji ženu Evu, jak přesvědčuje jejich tříletého synka, že v zelenince je plno bojovníčků, které musí spapat, aby mu pomohli být silný a zdravý. Ten pohled ho bavil.

Eva si všimla, že ji sleduje. „Něco zajímavého dneska v práci?“ zapředla s manželem rozhovor.

„Nabral jsem jeden nový rozvod. Zase specialitka. Manžel řekl manželce, že se s ní rozchází měsíc před termínem porodu jejich dítěte. Že si našel jinou. Požádal ji, aby opustila společnou domácnost. Že je to v zájmu jejich dítěte, aby se nestresovala, když se jako rozcházejí. Ona šla k rodičům. No a po porodu začal tvrdit, že to byla ona, kdo dobrovolně opustil jejich společnou domácnost. A nechce jí platit žádné výživné. Že si ty problémy způsobila sama odchodem od něj. Dnešní chlapi jsou fakt někdy divní.“

„Jo, o tom bych taky něco věděla. Monogamie vám moc nejde,“ suše přitakala Eva. Ani po čtyřech letech nebyla Tomášova nevěra nic, na co by dokázala úplně zapomenout. I když se snažila. Tomáš se k ní od té doby choval tak, že si na jeho podvod vzpomínala méně a méně. Ale občas, třeba i při takovéto náhodné poznámce, jiskra vzpomínek proskočila zdí, kterou si Eva ve své hlavě budovala. „A ještě něco jiného zajímavého?“ rychle pokračovala Eva pryč od nepříjemného tématu.

„Jo, byl za mnou poslanec Morávek,“ s úlevou přijal Tomáš změnu směřování hovoru.

„Ježišmarjá, ten? Co ti proboha chtěl?“

„Abych kandidoval tady v Kladně na senátora,“ odpověděl jí Tomáš. A čekal na pobavenou reakci své ženy. Ta ale mlčela.

„A co jsi mu na to řekl?“ zeptala se po chvíli.

„Co bych mu asi tak mohl říct? Že se fakt zbláznil. Prostě že ne a vyprovodil jsem ho ze dveří.“

„Proč?“ klidně se ho dál ptala Eva.

Tomáš zavřel desky advokátního spisu. „To se ptáš vážně? Dokážeš si mě představit jako politika?“

„Dokážu.“

Tomáš byl reakcí Evy zaskočený. „Počkej, teď ti opravdu nerozumím. Čekal jsem, že se nad touhle zprávou společně zasmějeme a tím to bude vyřízené.“

Eva konečně přestala mrkat na jejich synka a podívala se Tomášovi do očí. „Já bych prostě ráda slyšela důvody, proč jsi to odmítl. To přece není nabídka, nad kterou jen tak mávneš rukou.“

Tomáš se zvedl ze židle a popošel k Evě blíž. „Dobře tedy. Takže máme za sebou leccos. Já si prožil leccos. A teď konečně máme svůj klid. Já mám svoji advokátní kancelář. Dělám tam normální malé věci. Nic rizikového. Rozvody, pohledávky, sousedské hádky. Pohoda. A přesto nás to klidně a dobře uživí. Proč bych na tomhle měl cokoli měnit?“

„Kolik kárných žalob za ty poslední tři klidné roky na tebe už dala advokátní komora?“ zeptala se Tomáše Eva.

„Osm, ale pět jsem jich vyhrál a ty tři vyhraju taky.“

„A co se stane, až jednou prohraješ?“

„Já neprohraju.“

„Co se stane, když jednou prohraješ. Co ti můžou udělat?“ nenechala se odbýt Eva.

„Tak teoreticky mi můžou vzít advokátní licenci,“ připustilTomáš.

„A pak my budeme dělat co?“ Eviny otázky byly neúprosné. „Tomáši, oni ti nikdy nedají pokoj. Nikdy. Dostal jsi za mříže jejich modlu. Jednoho z nejvlivnějších advokátů v téhle zemi. Pořád má v té vaší komoře spoustu známých nebo spíš poskoků. On se bude mstít. I z toho kriminálu. A nedá pokoj, dokud tě z té komory nedostane. A navíc se tě plno ostatních advokátů bojí. Nehraješ jejich hru. Nectíš jejich pravidla. V té komoře je pořád plno dalších malých Čejků a oni se tě bojí. A strašně by si oddychli, kdyby tě z té vaší komory vykopli,“ Eva pohladila svého muže po tváři. „Já vím, že jsi šikovný. A že se jim budeš bránit a ubráníš. Ale proč se nezamyslet nad tím, jak mít v tomhle souboji ještě lepší a silnější pozici?“

Tomáš tiše koukal na svoji ženu. „Já jsem o tom takhle nepřemýšlel.“

Eva se zase chopila lžíce a začala krmit jejich syna. „A navíc. Já sice vůbec netuším, co takový senátor dělá, ale jsem si jistá, že bys byl skvělý senátor.“

Tomáš se usmál. „Něco podobného mi řekl i Morávek. Tak já se s ním ještě jednou sejdu a zeptám se ho na podrobnosti.“

„Udělej to. A možná při tom mysli na to, jak by se Čejka na Mírově tvářil, když by se dozvěděl, že z člověka, kterého na světě nejvíc nenávidí, je senátor.“

5.

„Tajně jsem doufal, že se tak za týden ozvete. Ale že mi zavoláte hned druhý den, by mě ani ve snu nenapadlo. Co vás přimělo změnit názor?“ Morávek byl spokojeně uveleben v křesle. Na Tomášův telefonát, že by si Tomáš rád vyslechl podmínky senátní kandidatury, reagoval okamžitě. Ještě ten den si s ním sjednal schůzku v sídle kladenské místní organizace Lidové demokratické strany.

„Překvapí vás, když vám řeknu, že rozhovor s vlastní manželkou?“ odpověděl mu Tomáš.

„Trochu jo. Mám vás za typ, který si nenechá radit vůbec od nikoho. Natož od vlastní ženy,“ divil se Morávek. „Ale každopádně máte velmi moudrou ženu,“ dodal rychle. „Takže co byste chtěl vědět?“

„Všechno. Netuším, co ta věc obnáší. Řekněte mi všechno, co si myslíte, že je podstatné. Já se vás pak na zbytek doptám.“

Morávek pokýval hlavou. „Takže nominovala by vás do voleb moje strana. Jako nestraníka, nezávislou osobnost. Probereme rychle, jestli by vás nepodpořil ještě někdo jiný. Ale je na všechno moc málo času. A vy jste tu taková persona, že podporu jiných stran ani nepotřebujete. Kampaň vám zafinancujeme. ...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Kapitola první