Mezi námi lháři

Caroline Englandová

JOTA / 2020

Tento překlad je vydán ve spolupráci s literárními agenturami

Graal a McKenzie Wolf, USA.

My Husband’s Lies

Copyright © Caroline England, 2018

Translation © Jan Kozák, 2019

Copyright © Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN 978-80-7565-674-2

Věnuji Rosie, mé překrásné starší sestře. Chybíš mi.

Zátky od šampaňského práskají jako ohňostroj. Se zakrytýma ušima ucukne od hotelového baru a snaží se rozpomenout, proč tam je. Na hostině, ano, na svatební hostině; šla předtím na dámy.

„Tady jsi! Najednou jsi zmizela! Právě se fotí. Půjdeš ven?“

Odloží sklenici a otočí se. Je to on, její manžel, kterého tolik miluje. Nemá sako a je silně cítit vodou po holení.

Zadrží dech a naslouchá. Ťuky-ťuky klepy-klep. „Ale vždyť prší.“

Hledí na ni, jako kdyby věděl, a u toho vraští obočí. „Přestalo už dávno. Všichni ostatní jsou venku. Tak jdeš?“

Jeho tón je příliš hlasitý, jeho obleková vesta příliš zářivá.

Lže. On lže a ona dobře pozná, když jí lže.

A ten hlas je pořád tu, slyší ho docela jasně.

Ťuky-ťuky klepy-klep, slyš, jak deštík bubnuje!

Ťuky-ťuky klepy-klep, na okenní tabule.

Panebože, ten rým neslyšela už léta. Určitě to není máma? Ano, její máma, ještě předtím, než se to zhoršilo: drží ji u sebe, potichu zpívá a hladí ji po vlasech. „Ty má dokonalá panenko. Taková hodná, moc hodná holčička!“

„Hej, snílku, tak co –“

Ten zvuk s ní trhne. Je to její manžel, pořád na ni hledí a jeho oči vykládají lži. Potřebuje jen malou chvilku, aby se udělala dokonalou. „Jdi napřed. Já si potřebuju odskočit. Za minutku jsem venku.“

Pozoruje jeho kroky, potom si uhladí šaty. Ach bože, co to sakra je? Skvrny na sukni, cákance na hedvábí. Se zatajeným dechem se skloní a prohlíží si je. Rozpíjejí se, plíživě se pod jejím pohledem zvětšují. Snad to není krev? Nebyla to její vina, ona nechtěla nikomu ublížit.

Po chvilce zamrká. Ne, ty hloupá. Vždyť je to jen voda z kohoutku na toaletách. Nebo sprška šampaňského! A nejspíš ten liják. Ťuky-ťuky klepy-klep. Říkala mu přece, že prší.

Zhluboka dýchá a soustředí se. Všechno je v pořádku, no vážně. Klíč od pokoje má v kabelce, může jít nahoru a převléci se. Naprosto žádný problém! Když si pospíší, bude zpátky dřív, než si toho někdo všimne. Jako prchající králík. Uteč, králíčku, uteč!

Zuje si boty a vyráží po schodech vzhůru. Počítá každou podestu, až doběhne do druhého patra. S hlasitým zarachocením a bouchnutím nechává dveře za sebou, bosé nohy jí pleskají na koberci, když sprintuje k pokoji.

Uteč, králíčku, uteč, králíčku, uteč, uteč, uteč!

Jedno protáhnutí karty a je uvnitř, tak soustředěná, až na ni jde závrať.

Sedá si na postel a čas začíná zpomalovat. Ve své ruce vidí své boty na vysokém podpatku a snaží se usilovně přemýšlet. Je to v pořádku; šla přece dovnitř na záchod. Umyla si ruce v umývadle a upřeně sledovala, jak jí voda ukapává z prstů, aby se vyhnula pohledu na svoji tvář. Ty šaty, ano, šaty. Musí si je převléci.

Dýchá povrchně a rychle. Pročísne si vlasy, postaví boty na zem pěkně vedle sebe, sundá si kabátek a pak vyklouzne z šatů. „Abych cítila ten přínos,“ vzpomíná. Mámina slova. Jako ten rým, ten roztomilý rým, než se to s ní zhoršilo. Ťuky-ťuky klepy-klep. Slyš, jak deštík bubnuje. Pohlédne na okno. Támhle je – okenní tabulka! A ona to slyší, slyší, jak prší.

Kráčí k oknu a cítí stále větší horko. Věděla, že jí lže; vždycky to pozná, když lže. Musí mu to říct, musí mu to říct. On musí vědět, že ona to ví!

Výsuvné okno protestuje. Ona však zabere a zatlačí, až okno nakonec povolí. Rozevře se natolik, aby na něj viděla a mohla zakřičet.

„Přestaň se přetvařovat! Já pravdu znám! Vím, kdy mi lžeš!“

Neotočí se. Neslyší. Ona tedy vyleze na římsu, a když narovnává nohy, na chvíli se zakymácí. Zavře oči a vzpřímená tam stojí. Cítí vánek, nádherný vánek. A osvěžující pleskání deště na holých pažích a břiše.

Ach, zase ten hlas. Tichý a uklidňující.

Ťuky-ťuky klepy-klep.

Předkloní se, aby poslouchala.

Slyš, jak…

Jenže vtom celou tu chvíli zkazí nějaký křik. Rozléhá se v jejích uších příliš hlasitě. Podívá se dolů a zapotácí se.

„Ach bože, podívejte. Támhle v tom okně někdo je. Panebože, rychle, pomozte někdo. Vypadá to, že se chystá skočit!“

KAPITOLA 1

O pět hodin dřív

Dan

Dan Maloney se kysele usměje a odfrkne si nosem. „Kostel. Zas další podělanej katolickej kostel.“

Není si jistý, jestli ta slova řekl nahlas. Hledí přes okno pokryté kapkami vody na starou budovu s klenutými okny. Jsou tmavá. Jedinou známkou života je trs prvních narcisů vedle černých dveří.

Bubnování deště ho přenese zpět. Odráží se od kapoty jako křišťálové kuličky z ložisek. „To mají teda smůlu,“ řekne. „Myslel jsem, že to třeba přestane.“

„Jasně.“

Geriin tón ho přiměje s trhnutím se otočit. Její rozzářená tvář se malinko zachmuří. Hladí si kulaté bříško, kde spočívá jeho dítě. Bude z něj táta, opravdový táta. Už je to šest a půl měsíce, a pořád se tomu zdráhá uvěřit.

Snaží se výdechem rozptýlit zákmit hrůzy a usměje se. „Malá Lasturka zlobí?“ zeptá se lehkým tónem.

„Jen si vztekle kopla,“ odpoví ona. Zachmuřený výraz je ten tam, už zase jí ve tváři svítí obvyklý úsměv. „Jo, já vím. Chudáčci Nick a Lisa. Ale co bys taky v půlce ledna chtěl? Déšť a zase jen další ponurý déšť! Aberystwyth nebo Manchester, jaký je v tom rozdíl.“ Nakloní se a narovná mu bílou růži v knoflíkové dírce. „Neměla bych se přezout do bot bez podpatků?“

„To ne, však víš, jak se mi ty tvý fantastický podpatky líbí. Půjdeme pomalu. Počkej tady a já skočím pro deštník.“

Když otevírá dveře, lijákem se k němu prudce řítí elegantní červené auto. Řidič v poslední chvilce strhne řízení a zastaví vedle něj.

Will Taylor stáhne okénko a zazubí se. „Dávej pozor, Danny, aby ti nespadlo pár kapek na kebuli a nezmáčely ti ty tvý rozkošný kadeře. Pak by tě nepustili na veřejný fotografování a zůstal bych tam krásnej jenom já.“

Dan se zasměje. „Dobrej pokus, Williame, ale zbytečnej. Ať se ti to líbí nebo ne, jsem tady jako svědek nejlepší,“ odpoví.

Dan se nadechne poloslaného vzduchu, zavěsí se s Geri jeden do druhého a pomalu zdolávají štěrkovité louže na parkovišti. Předhoní je Will s Penny a další muž v obleku, jehož tvář je skrytá pod černým deštníkem.

Dan vkročí do matně osvětleného krytého vchodu. Zatuchlina ho zasáhne jako důvěrně známý měkký políček. Směs kadidla a starého pergamenu ho vrátí roky zpět. „Tohle mi pokaždý připomene doby, kdy jsem ministroval.“

Will zatřepe deštníkem a usměje se. „Ty že jsi ministroval? Děláš si srandu, Dane. A co opium lidstva? A to ostatní. Mám dojem, že mi dlužíš pár pint za všechny ty hospodský kecy, který jsem musel snášet.“

Dan sám nechápe, proč se o tom zmínil. „Je to zvláštní, ale je to pravda. Bylo to ještě na základce. Než jsem šel na St Mark’s.“

„Pěknej chlapeček s tmavými kudrlinkami v sutaně. Páni, no to si dokážu představit.“ Will si protáhne rozložitá ramena a setře si kapky deště z krátce střižených hnědých vlasů. „Je tady strašná zima. Mám dojem, že jsme přijeli jako první. Kde je kruci Nick? Když jsme odjížděli od hotelu, starej mercedes jeho bráchy jel hned za námi.“

Geri si zastrčí poddajnou kadeř svého afro účesu za ucho a přistoupí k Penny. „Ahoj Penny,“ řekne a políbí ji na tvář. „Vypadáš moc hezky, červená ti očividně sluší. Moc pěkný kabátek k šatům, vsadím se, že je z hedvábí. Chtěla jsem si sundat tenhle hnusný starý ohoz, ale…“

Penny zamrká a sotva znatelně zavrtí hlavou. „Třeba bude uvnitř tepleji.“ Po chvilce dodá: „Parádní klobouk; sekne ti.“

Geri si pohladí břicho. „Díky. Myslela jsem, že odvede pozornost od – no tady od toho,“ odvětí se šťastným úsměvem.

Penny přikývne, ale zmlkne. „Ach, znáte se…,“ začne posléze a otočí se k vysokému muži, který si čte sdělení na zažloutlém papíře na korkové nástěnce.

„Omlouvám se!“ řekne Will. Rozepne si sako, které je mu trochu moc těsné. „Zapomněl jsem, že se neznáte. Tohle je Sebastian, můj mladší brácha. Sebe, tohle je Geri, Danova mnohem lepší polovička.“ Podívá se na Dana. „Ty si na Seba pamatuješ, ne?“

„No jistě.“ Dan na něj chvíli hledí a vstřebává Sebovy ostré lícní kosti a kštici hnědých vlasů. Zatraceně, jak ten čas letí. Ze světlovlasého štíhlého mladíka je teď pohledný ramenatý muž. Potřese si s ním rukou. „Ale je to už tak dávno, plavče!“

„Jo, to jsem já. Půjdeme dovnitř?“

I když je v kostele vlhko a chladno, Danovi projede hrudí závan tepla. Prázdné ticho protíná ozvěna jejich podpatků a tlumený štěkot zvenčí. Will kráčí hlučně vpřed. Před oltářem poklekne na jedno koleno a rozmáchle se pokřižuje. S úsměvem se ohlédne. Seb ho následuje. Dan jde úplně na konci, kroutí hlavou, ale usmívá se.

Pohroužený ve vzpomínkách na pěkného chlapečka s tmavými kudrlinkami v sutaně Dan nepřítomně naslouchá, jak se dva bratři pošťuchují. Po chvíli se mu bušící srdce konečně ustálí a připojí se ke Geri a Penny.

Penny si sundá tenký plášť a pečlivě si ho poskládá v klíně. „Abych cítila ten přínos, jak vždycky říká máma,“ pronese tiše. „A mámy obvykle mají ve většině věcí pravdu, že?“ dodá s úsměvem.

Geri se vesele zasměje. „Taky jsem to slyšela. Brzo už to budu říkat taky! Jé, Penny, ty jsi ale štíhlá. Vypadám vedle tebe jako slonice. Bylo by fajn se rozšoupnout a pořídit si nový šaty, ale zatím to nemá smysl, dokud ta malá potvůrka nevyjde ven.“ Natáhne nohu ve značkové obuvi. „Zato jsem si koupila boty, pro který stojí za to umřít. Na svatbu naprosto nezbytný! Dan je zbožňuje, viď, Dane?“

„Jasně, vinen v celém rozsahu.“

Šum hovoru okolo nich sílí, ale oni umlkají. Otočí se pokaždé, když závan vlhkého vzduchu ohlásí příchod nového hosta.

„Je moc pěknej,“ poznamená nakonec Geri a kývne směrem k Sebovi. „Ten tvůj švagr. Sebastian, že? Nick vedle něj bude vypadat jako ořezávátko. Určitě je zadanej, co?“

Penny neodpovídá. Její velké oči jsou skelné a kamsi zahleděné. Pak se s mírným trhnutím otočí ke Geri. „Ach, promiň, není, právě se rozešli. Je to Francouzka.“

„Francouzka, jo?“ řekne Dan s potutelným úsměvem. „To si o ní budu muset zjistit víc.“

Tělem mu projede záchvěv a vrací ho zpět do přítomnosti, na stupínek v kněžišti. Dan stojí vedle Willa a prohlíží si zmoklé lidi, jak pomalu zaplňují kostel. Zahlédne fotografa. Téměř neviditelný pořizuje snímky hostů: někteří stojí v hloučcích, ženy v botách na podpatcích a elegantních kloboučcích, šeptem se zdraví a nejspíš se baví o dešti. Jiní se postrkují dál ve dřevěných lavicích a prohlížejí si program obřadu, zatímco čekají na známou tvář. Danův pohled spočine na Sebu Taylorovi v přední lavici. Ruce má sepnuté, dlouhé nohy natažené. Ohlédne se po něm půvabnýma modrýma očima.

„Tak co, pamatuješ na plavání na St Mark’s?“ zeptá se.

Dan cítí, jak rudne pod Sebovým intenzivním pohledem. „Moc ne,“ řekne a lehce se zasměje. „Hlavně na ten odpornej bazén. Plnej moči, potu a h–“ Kruci, vždyť už mluví jako jeho otec. „Na jiný věci člověk raději nemyslí!“ Sebův pohled se stále nehýbe, jako by mu četl myšlenky. „Jasně, a ty špinavý šatny; není divu, že hned všichni skákali pod sprchy, byla tam hrozná zima a–“

Před dalším tlacháním ho zachrání plácnutí do ramene a Willův hluboký hlas. „Hrom do toho, tolik hodin a kněz nikde! Budeme se muset spolehnout na tebe, Dane, že na sebe hodíš svoji malou sutanu.“ Pohlédne ke dveřím a zasměje se. „A kde je ten zatracenej ženich? Ani jeho máma tady není. Však víme, komu to máme vyčítat, jestli se Nick zdejchne.“

KAPITOLA 2

Nick

Nick Quinn hledí na stužku zachycenou pod stěračem a poklepává nohou. Patrick nazdobil historický mercedes: bílé stuhy na kapotě a nárazníku, hedvábné květy na palubní desce. To pěkné auto koupil před lety jejich otec a dal ho Patrickovi k osmnáctinám. Nick se zamračí. Jako dnes si otce vybavuje, jak předává klíčky, ačkoli vzhledem k patnáctiletému odstupu mezi bratry mu tehdy byly teprve tři roky.

„Proč pro tebe a tvoji rodinu nenajmeme auto jako všichni ostatní?“ zeptala se Lisa, když začali svatbu plánovat.

„Ále, je to taková rodinná tradice,“ odvětil Nick s pokrčením ramen. „Náš meďour je ve stoprocentním stavu. Bude vypadat skvěle.“

Jenže ve skutečnosti je to Patrickova tradice. Nemá rád změny. „Jenže na Velikonoce jsme vždycky měli pečeného krocana!“ namítne, kdykoli máma navrhne něco nového.

Zatímco Patrick opatrně projíždí zmoklými ulicemi Aberystwythu, Nick letmo pohlédne na bratrovy šedivějící vlasy a říká si, jak asi zvládne letošní Velikonoce, jestli on tam nebude. Nebo Vánoce. Jestli bude u Lisiny rodiny ve Walesu. Nebo jestli už s Lisou budou bydlet ve svém novém domově. Při představě, že nechá Patricka na holičkách, ho polije horko. Starší bratr mu byl vždycky nablízku, jako strážce, se svou osobitou a něžnou láskou.

Provoz je hustý a pořád silně prší. Nick zvedne ruku, až se dotkne malé jizvy na temeni, ale včas se zarazí, aby si nerozcuchal vlasy. Překvapuje ho, že zachycená stužka nevyvedla Patricka z míry, což často dokážou i daleko větší banality. Flíček bláta na pneumatikách, co teprve na koberečku pod nohama. Ještě že tak. Už tak mají zpoždění. Po ječivé hádce mezi rodiči se ještě museli otočit zpět domů pro tátovy brýle na čtení.

Konečně přijíždějí na zmoklé parkoviště a Nick zahlédne Danovo a Willovo auto. Stojí zaparkovaná vedle sebe jako dva uzenáče. Tělem se mu šíří hřejivý pocit útěchy. Vyskočí z auta, roztáhne deštník a otevře dveře mámě. Ta vyklouzne ven, štíhlá a elegantní dáma v klobouku a šatech šitých na míru, a povzbudivě se na něj usměje. Patrick udělá stejnou službu podmračenému otci, ale tam to jde mnohem pomaleji. Výměna Harryho kyčle, aspoň podle primáře, dopadla naprosto úspěšně, jenže otec se s tím stále potýká. „Má novou kyčel, musí ji používat,“ říká máma. Ale jen když otec není nablízku.

Déšť se mu rozstřikuje na naleštěných botách. Nick se rychlým krokem ubírá po cestě ke kamennému, krémově žlutému kostelu.

„Jsi nervózní, zlato?“ zeptá se máma a jemně mu stiskne paži. „Je to velký den. Tvůj velký den. Vzrušující, ale zároveň nervydrásající.“ U dveří mu setře z ramen dešťové kapky a políbí ho na tvář. „Moc ti to sluší. Jsem na tebe tak hrdá.“

Podobná slova jsi pronesla prvního dne ve škole, chtěl by Nick odpovědět mírně jízlivým podtónem, ale zjišťuje, že nemůže. Jak by mu v krku uvízla jemná, avšak ulpívající vůně jejího parfému. Raději se soustředí na dveře, mohutně do nich zatlačí a div že se nesrazí s knězem.

„Promiňte,“ omlouvá se. „Málem jsem vás porazil, otče.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2