Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Barbara Hannay: Setkání v Benátkách

Vydání první

Text Copyright © Barbara Hannay, 2019

First published by Michael Joseph. This edition published

by arrangement with Penguin Random House Australia Pty Ltd.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2333. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Meet Me in Venice

Český překlad © 2020 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1295-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1296-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Barbara Hannay

Setkání v Benátkách

Pro Ali Wattsovou.

Díky za pošťouchnutí…

Kapitola první

Slova z ní vytryskla dřív, než si je vůbec stačila rozmyslet.

Celé dny se jí ta myšlenka honila hlavou, přemýšlela o ní, přemílala ji ze všech stran… bylo to příjemné a užitečné rozptýlení z nekonečného třídění Leových věcí. Nebylo snadné rozhodnout, co dát do second handu, co do krabic k uložení v garáži, nebo co vyhodit do kontejneru.

Každý svetr, košile nebo sako v ní vyvolávaly nostalgické vzpomínky. Představovala si Lea na večírku, jak se na ni pokradmu usmívá, jak se mu oči pobaveně rozzáří nad nějakou hloupou poznámkou mírně opilého přítele. Viděla ho oblékat se do gala, když si vyrazili do divadla, jak zvedá bradu, aby si upravil uzel na kravatě. Leo, vcházející do domu, spálený sluncem, ale spokojený po tréninku fotbalového týmu, kam chodil i jeho syn.

Vzpomínky na manžela byly příliš živé a bolestné, takže se Daisy musela přinutit zaměřit je jiným směrem. Jakýmkoliv. Opatrně si pohrávala s myšlenkou, která jí vytanula na mysli, a snažila se představit si, jak by na její nápad reagovaly děti. Ta idea byla samozřejmě stále ještě v plenkách, Daisy si ji ještě nestačila ani pořádně promyslet.

Byla si však jistá, že syn Marc, který žil v Silicon Valley v Americe, by uvítal příležitost navštívit rodiště svého otce. Jediným problémem by mohlo být uvolnění z práce. Zastával totiž velmi důležitou pozici v IT. Jeho manželka Bronte však Palo Alto, kde bydleli, příliš nemilovala, takže by bezpochyby s radostí unikla na pár dní do Evropy.

Prostřední dceři Anně by se Daisyin nápad také jistě zamlouval, ale musela by si zorganizovat program, protože hrála v londýnském divadle.

A pro Ellii by zcela určitě nebyl problém udělat si na pár dní volno. Daisyina nejmladší dcera právě dostudovala střední školu a plánovala roční pauzu, než nastoupí na univerzitu. Pracovala po večerech v kavárnách jako servírka a přes den zpravidla surfovala po internetu nebo spala.

Pokud šlo o samotnou Daisy, po dlouhých měsících, kdy si připadala, jako by se řítila do propasti života, aniž by ji někdo zachytil, jí tenhle úžasný nápad pomohl cítit se trochu normálněji. Doufala, že časem se jí podaří překonat smutek nad ztrátou partnera a bude z ní jedna z těch vdov, které tak obdivovala v romantických knihách. A prvním krokem by mohlo být naplánování dovolené, která by její rodinu znovu spojila.

Na pár týdnů by se děti Benettových zase sešly pod jednou střechou, smály se, žertovaly, škádlily se… jako za starých časů.

Přesto však Daisy neměla v úmyslu se o tomhle svém nápadu zmínit dvěma nejlepším přítelkyním, s nimiž si vyrazila na oběd. Pokusila se pozvání odmítnout, argumentovala tím, že oslava sedmapadesátin není žádným životním milníkem, který by si zasloužil takový rozruch, ale přítelkyně protesty neposlouchaly.

Je to jen oběd, Daisy. Jen my tři. Víš, že jsme nikdy narozeniny žádné z nás nevynechaly.

To byla pravda. Daisy s Freyou a Jo slavily navzájem narozeniny už víc než dvacet let, od té doby, co se poprvé setkaly na cvičení jógy na pláži. Daisy si vážila toho, že přítelkyně dbají na její štěstí. Nakonec byla ráda, že jejich pozvání přijala, a společný oběd se vydařil.

Trojice žen seděla na slunné terase s výhledem na řeku Noosa. Po dlouhém, horkém a vyčerpávajícím létu se konečně objevil první náznak podzimu vkrádajícího se od jihu do Queenslandu. Navzdory příjemně teplým slunečním paprskům Daisy pocítila závan chladnějšího suchého vzduchu. A když se podívala na modrou bezmračnou oblohu, na známou, ospale plynoucí řeku, posetou malými čluny a lemovanou vznešenými vzrostlými eukalypty s bělavou kůrou, cítila, jak se jí ramena uvolňují.

Napila se šumivého vína a bez varování vyhrkla slova, která si zatím chtěla ponechat pro sebe. „Napadlo mě, že bych pozvala děti na výlet do Itálie.“

Freya s Jo na ni zíraly, očividně překvapené, nebo spíš ohromené, než aby se zmohly na odpověď.

V Daisyině hrudi narůstala panika. Proč jim to proboha říkám? Podívala se na přítelkyně. Oběma, stejně jako jí, se už blížila šedesátka, pocházely ze střední třídy a chodily stylově oblečené – Freya na sobě měla tmavě zelené šaty ozdobené barevným šátkem, ležérně přehozeným přes ramena, a Jo se zahalila do kouřově šedé, kterou podtrhovaly zlaté náušnice a náhrdelník.

Určitě mi to teď budou rozmlouvat, budou se mě snažit přesvědčit, abych od takové hlouposti ustoupila, protože je to příliš drahé, je na to příliš brzy, nebo je dokonce nebezpečné vázat se na dospělé děti poté, co už vyletěly z hnízda.

Jenže ani Daisyiny nejbližší přítelkyně nemohly pochopit, jak se v posledních měsících cítila osamělá a vyděšená. Nedokázaly si představit, jaká je to hrůza, když se budoucnost, kterou s Leem tak pečlivě plánovali – nebo spíš Leo plánoval a Daisy s ním radostně souhlasila –, náhle rozplynula jako pára nad hrncem.

Její přítelkyně nemají ani potuchu, jaké to je probudit se uprostřed noci, natáhnout se a čekat, že se dotknete teplého ramene, nebo se otřete nohou o kotník svého manžela, a místo toho vedle sebe najdete jen chladnou prázdnotu. Nedokážou si představit úzkost, která se objeví pokaždé, když si uvědomíte, že ta prázdnota vedle vás je už navždy.

Daisy ztratila nejen manžela, ale i sny. Nesmí dopustit, aby ztratila i děti.

Marc s Annou domů na pohřeb samozřejmě přijeli, ale byli z náhlé smrti otce překvapení a šokovaní stejně jako Daisy. Nezdrželi se příliš dlouho, odletěli zpátky do svých domovů, do zaměstnání, které pro ně bylo důležité, do svého nového a vzrušujícího života na druhé straně světa. A Ellie se k Daisyinu obrovskému překvapení ponořila do studia, aby úspěšně dokončila závěrečné zkoušky posledního ročníku střední školy.

Osamělost, kterou najednou Daisy cítila, ji téměř zničila. Kdyby měla ohodnotit svůj život na stupnici štěstí od jedné do deseti, rozhodně by zvolila nulu. Ale nápad společné dovolené v Itálii byl záblesk naděje a vlil jí novou krev do žil.

Sotva by ale našla důvod, proč tenhle napůl upečený nápad prozradila přítelkyním dřív, než ho pořádně promyslela. To, že měla narozeniny, nebyla žádná výmluva. Jestli se od svého drahého Lea něco naučila, tak to bylo dotáhnout věci do zdárného konce. Podívat se na věc ze všech úhlů pohledu, pečlivě zhodnotit pro i proti, a teprve pak učinit první krok. Leo byl vždy tak inteligentní, vyrovnaný a spolehlivý. Jediný lehkomyslný a neplánovaný čin, kterého se chudák kdy dopustil, byl ten, že šest týdnů před odchodem do důchodu podlehl rozsáhlému infarktu.

Daisy rychle vyhnala vzpomínku na manžela z hlavy, než se znovu rozpláče. Poslední, co dnes potřebovala, byl další příval slz. Za posledních dvanáct měsíců jich už vyplakala tolik, že si pravděpodobně přivodila trvalé poškození slzných kanálků.

Teď tu sedí s přítelkyněmi, rozdává úsměvy na všechny strany a spokojeně popíjí šampaňské. A rozvíjí plány do budoucna, když si ještě ani nepromluvila s účetním, zda vůbec může zpeněžit Leovy akcie.

„Je to jen šílený a asi hloupý nápad,“ dodala rychle a sledovala překvapené výrazy svých přítelkyň, které její slova vyvolala. „Zdá se, že v poslední době mám nejrůznější podivné nápady.“

Freya však zavrtěla hlavou, až se jí kaštanové kadeře, pečlivě upravené kadeřníkem, rozletěly na všechny strany. „Ne, Daisy, myslím, že je to báječný nápad.“ Odmlčela se, ale pak dodala: „Tedy pokud si můžeš dovolit být tak velkorysá.“ Téměř okamžitě se usmála. „Vlastně ne, beru to zpátky. Je to báječný nápad, i když by sis to nemohla dovolit.“

„To je přesně to, co potřebuješ,“ dodala Jo, i když její slova zněla opatrněji. Protože Jo byla vždy opatrná, stejně jako Leo.

Daisy pohlédla z jedné přítelkyně na druhou. „Myslela jsem, že mi obě řeknete, že jsem blázen.“

„Ale zlato,“ zasmála se Freya. „I kdyby ten tvůj nápad byl naprosto bláznivý, byla by to dobrá věc. Protože tvoje krásné modré oči se znovu rozzářily.“

„Bože.“ Freyina hřejivá slova a nadšení vyvolaly na Daisyiných rtech úsměv, přestože ji slovo bláznivý zrovna neuklidňovalo.

„A jak by sis takovou dovolenou představovala?“ zeptala se praktická Jo. „Bydleli byste v hotelu nebo bys našla nějaký domek, kam byste se všichni vešli?“

„Přesně tak,“ odpověděla Daisy a přála si, aby i takové detaily už měla rozmyšlené.

Plánování nikdy nebylo její silnou stránkou. V tom se spoléhala na Lea, stejně tak jako i ve spoustě dalších věcí. Opatrnost a přesnost, to byla Leova zásadní slova, ať už plánoval rodinný výlet nebo bilancoval rodinný rozpočet. Proto také byl tak dobrým inženýrem dohlížejícím na bezpečnost velkých stavebních projektů.

Na druhou stranu, Daisy se vždy raději řídila pokyny, než aby na sebe brala příliš velkou odpovědnost. Měla různá zaměstnání – pracovala jako asistentka učitele, pomocnice v mateřské školce a stala se součástí týmu zabývajícího se krajinářským designem –, byla na sebe pyšná, když mohla být obyčejným hráčem na domácím i pracovním poli.

Své místo viděla v roli rodinného poradce při řešení problémů a pečovatelky, ale nikdy se ve skutečnosti nestarala o plánování něčeho důležitějšího, než je vánoční večeře, narozeninové oslavy pro děti nebo letničky, které vysadí na zahradě. Pokud chce doopravdy svůj šílený nápad uskutečnit, bude si muset najít nějakého šikovného a hlavně spolehlivého cestovního zprostředkovatele.

„Jeli byste někam do Toskánska?“ zeptala se Jo. „To je teď hodně v módě. Víš, že se tam dají pronajmout celé vily?“

Freya vědoucně přikývla. „Jasně, jako třeba Vila pod toskánským sluncem.“

„No, ano, vím, že Toskánsko je velmi populární,“ souhlasila Daisy a představila si svou rodinu u dlouhého stolu se sněhobílým ubrusem, košíky plnými čerstvého chleba, mísami lákavě vonících těstovin a láhvemi červeného vína. Stůl stál na dlážděné terase před starobylým kamenným domem s výhledem na zelené kopce a údolí posetá olivovými háji střídajícími se s širokými pruhy vinic. „Ale po pravdě řečeno,“ dodala, „měla jsem na mysli Benátky.“

„Benátky?“ Freya se zamračila a Daisy se okamžitě vyděsila. Možná měla opravdu zvážit spíš Toskánsko.

Zamračený výraz v obličeji přítelkyně však rychle vystřídal vřelý úsměv. „No, proč ne? Benátky jsou krásné… a tak romantické.“

„Nenarodil se tam náhodou Leo?“ otázala se Jo.

Daisy přikývla. To byl samozřejmě jediný důvod, proč zvolila právě Benátky. Jo si pravděpodobně vzpomněla na pohřeb a promítání pásma z Leova života, které Marc rychle sestavil. Byla tam i fotografie boubelatého chlapečka, opřeného o koleno ženy sedící na lavičce u kanálu Grande. Jeho matka vypadala překvapivě mladě a docela vážně, dokonce až smutně. Jako by už tehdy věděla, že její syn zemře pouhý rok po její smrti.

„Pořád tam ještě žije Leova sestřenice Gina,“ řekla. „Napadlo mě, že by bylo hezké se s ní setkat, aby se děti dozvěděly víc o svých italských předcích.“

„No jasně, to je báječný nápad,“ souhlasila nadšeně Freya. „Prostě nádhera.“

Daisy nadšení přítelkyň povzbudilo, přesto ale cítila nutkání své rozhodnutí odůvodnit. „Dneska si prarodiče se svými vnoučaty běžně skypují.“ Alespoň ona to měla v plánu, až si Marc s Bronte založí rodinu. „Ale naše děti vlastně Leovy rodiče skoro neznaly.“

A Leo mi vždycky sliboval, že mě vezme do Benátek, dodala v duchu.

Kousek jejího já se na něj zlobil, že ji tak náhle opustil. Zrovna když před sebou měli ty nejlepší roky – bez dětí, finančně zabezpečení, připravení užít si to nejkrásnější ze slova důchod. Ze všeho nejvíc ji ovšem trápilo, že během těch let jejich manželství se Leo podíval domů do Itálie pouze jednou na rychlou návštěvu, když zemřel jeho otec. Jeho rodiče je ale přijeli navštívit do Austrálie dvakrát.

Tyto návštěvy se bohužel nesetkaly s velkým úspěchem, alespoň ne z Daisyina pohledu. Poprvé přijeli krátce poté, co se narodil Marc, při jejich druhé návštěvě byla Ellie batole. Ani jeden z nich neuměl dobře anglicky a Daisy, zaneprázdněná péčí o svou rodinu, nenašla čas se učit italsky.

Daisy byla napjatá, děti, které nějakým způsobem její nervozitu vycítily, byly neposedné, zlobily a jejich hlídání bylo náročné.

Leova matka ji však naučila vařit úžasně chutné rizoto s hráškem, které si všichni v rodině zamilovali. Po pravdě řečeno, Daisyina mraznička byla teď nacpaná krabičkami s rizotem, protože se ještě nenaučila vařit v menších množstvích, když jediným strávníkem v rodině kromě ní zůstala jen Ellie.

Benátky však byly vždy na prvním místě Leova seznamu cestovních plánů, až jednou budou v důchodu.

„Bude milé mít zase všechna mláďata pohromadě,“ řekla Jo. „Všichni jsou tak chytří a vedou si moc dobře. Určitě je spousta věcí, o nichž si budete moct promluvit.“

„Ano, musíš na ně být tak pyšná,“ dodala Freya, která žádné děti neměla.

Daisy znovu přikývla a napila se vína. Jistěže byla hrdá na své děti, které ve všech ohledech překonaly její skromná očekávání. Marc byl vždycky na škole premiantem a univerzitu dokončil s vynikajícím prospěchem. A pak si našel úžasnou, i když pro Daisy naprosto nepochopitelnou, práci v Silicon Valley.

Anna všechny oslňovala od chvíle, kdy poprvé vyběhla na jeviště jako květinová víla na vánoční besídce mateřské školky, když jí byly čtyři a půl roku. Sousedé nikdy nepochybovali, že Anna Benettová se stane další australskou Nicole Kidmanovou nebo Rose Byrneovou. Poté, co dokončila divadelní školu v Sydney, vyrazila Anna do Londýna a zaujala diváky na prknech West Endu.

Dokonce i Ellie, která si celá léta užívala role nejmilejšího a nejhýčkanějšího dítěte v rodině a do učení se nikdy příliš nehrnula, se najednou probrala a zapojila veškeré své síly, aby úspěšně dokončila poslední ročník střední školy. Ačkoli se ještě nerozhodla, co chce dělat dál.

„To pro moje děti by byl výlet do Benátek jen plýtváním času a peněz,“ prohlásila Jo. „Umění je nezajímá. Jsou spíš sportovně založené a jejich představa o gurmánském jídle je hamburger s hořčicí a nakládanými okurkami někde ve stánku. Ale vy dokážete všechno to úžasné umění a historii ocenit a vychutnat si božské italské jídlo.“

To byl samozřejmě Daisyin sen – aby se rodina sešla nad skvělými italskými pokrmy a víny, aby společně navštívili slavné umělecké galerie, kanály a křivolaké uličky Benátek… aby se znovu sblížili, možná víc než kdy jindy, navzdory tomu, že každý žil na opačné polokouli.

„Rodina, která se takhle dokáže sejít, drží navždy pospolu,“ prohlásila s nadějí Daisy, ale přesto byla nervózní. Bylo od ní odvážné myslet takhle dopředu, když ještě s žádným ze svých dětí nemluvila a ani nespočítala, zda na takovou akci bude mít dostatek financí. Kdesi v hloubi duše se ukrýval znepokojující strach, že se snaží koupit si lásku svých dětí.

Kapitola druhá

V půl deváté večer byl Marc Benetto utahaný jako pes po dvanáctihodinovém pracovním dni, po němž ho ještě čekala hodinová cesta zpátky do Palo Alto ve vlaku tak přeplněném, že musel celou dobu stát.

Když mu zazvonil telefon a na displeji se objevilo matčino jméno, plahočil se zrovna ze stanice Caltrain do svého domu na Redwood Circle, přemýšlel o večeři, zda si koupí něco v čínském bistru na rohu nebo vytáhne hotové těstoviny ze supermarketu, které měl doma v mrazničce.

Téměř nechal hovor spadnout do hlasové schránky. Matka neměla ani tušení, že ho Bronte před deseti dny opustila, a nebyl si jistý, jestli má tolik síly, aby se s matčiným telefonátem právě teď vypořádal.

Ale pocit provinění v něm hlodal.

Koneckonců byla to matka – ovdovělá matka, která si za poslední rok prošla peklem –, a zase tak příliš často mu nevolala. Většinou s ním komunikovala přes maily, což jim oběma vyhovovalo, vzhledem k jeho hektickému pracovnímu nasazení a rozdílu v časových pásmech.

Jenže poslední měsíce nebyly těžké jen pro ni, ani Marc to neměl lehké. Otcova náhlá smrt ho tvrdě zasáhla. Byl nejstarším potomkem a jediným synem, takže měl s otcem velmi blízký vztah a přes žal z jeho skonu se jen těžko přenesl.

Infarkt by u něj nikdo nečekal. Otec byl vždy zdravý a v dobré kondici. Jistě, občas si dal nějakou tu skleničku, ale nikdy nekouřil a bylo mu teprve šedesát. Na smrt byl příliš mladý.

Byl to přesně ten typ šoku, který ambiciózního mladíka donutí se zastavit a zamyslet se nad věcmi, které vždy považoval za samozřejmost. Zamyslet se nad svým životem, nad smrtelností člověka… nad osudem. Přišel už někdo na to, jaký je smysl života?

To nejhorší ale na něj ještě čekalo. Po návratu z Austrálie zůstával dlouho v práci, aby nahradil ztracený čas, kdy odletěl na pohřeb. A pak v následujících měsících mu práce pomáhala překonat zármutek – dokud ho Bronte nepřinutila čelit kruté pravdě –, že jeho manželství je v troskách a klesá ke dnu rychleji než Titanic.

To poslední, co by si teď přál, když váhal nad přijmutím hovoru, bylo zaplést se do trapných a bolestivých vysvětlení. Na poslední chvíli se rozhodl a přejel palcem po displeji.

„Ahoj, mami.“ Vložil do hlasu tolik nadšení, kolik byl schopný, a doufal, že to nevyznělo příliš falešně.

„Marku, jak se máš?“ Matka zněla také pozitivně, mnohem radostněji než za několik posledních měsíců. Marc vycítil, že to od ní není jen hrané, a potěšilo ho to. Zasloužila si, aby konečně přestala truchlit.

„Docela to ujde, díky,“ řekl. „A co ty?“

„Ach, jsem v pořádku.“

„To je skvělé.“ Rozhodl se, že si večeři koupí v čínském bistru. Přešel ulici, zanechal za sebou obchody a kanceláře a vydal se po chodníku lemovaném stromy a zalitém zlatavým světlem rozlévajícím se z oken kalifornských domů s dokonale udržovanými zelenými trávníky. V jednom z oken zahlédl rodinu sedící u jídelního stolu, otec na jednom konci, zaneprázdněný prací na počítači, zatímco jeho manželka a dvě děti školního věku v poklidu večeřely.

Zaměstnaní rodiče, pozdní večeře. Tohle bylo pro život v Palo Alto typické. Alespoň jsou stále spolu…

„Jsi doma?“ otázala se matka.

Marc byl jen dva bloky od svého neuvěřitelně drahého dvoupodlažního domu s udržovanou předzahrádkou a prostorným dvorkem. Vše připravené pro vlastní rodinu… rodinu, kterou pravděpodobně nikdy mít nebude.

Dům byl ponořený do tmy. Zahalený prázdnotou. Markovi se sevřela hruď. „Ještě ne,“ řekl, „ale už tam téměř jsem.“

„Ach, Marku, to jsem si nevybrala tu správnou chvíli, co? Omlouvám se. Mám zavolat později, až budete s Bronte po večeři?“

„Ne, ne, to je v pořádku.“ Protože se Bronte přestěhovala ke svým přátelům, bylo jídlo pro Marka jen pouhou zastávkou, aby doplnil palivo. „Tak co je nového, mami?“

Vyčkával. Matka mu očividně chtěla říct něco důležitého a Marc doufal, že to nebude nic nepříjemného.

Ticho na druhém konci linky se prodlužovalo a Markovo napětí narůstalo. Přemýšlel, jestli ten radostný tón jejího hlasu nebyl stejně falešný jako jeho, a na mysli mu vytanuly hned ty nejhorší představy – lékaři jí oznámili nějakou hrůzu nahánějící diagnózu, nebo se Ellie dostala do nějakých potíží, možná propadla drogám, nebo otěhotněla.

Marc se zhrozil, jak rychle ho napadaly ty nejhorší scénáře. Dokazovalo to jen to, jaký ubožák se z něj v posledních dnech stal. To se dalo přece očekávat, poté co se mu manželka přiznala, že se na internetu seznámila s jedním chlápkem a strávila s ním večer. A hned potom opustila jejich společný domov.

Konečně se ve sluchátku ozval matčin hlas. „Napadlo mě, že by bylo hezké, kdybychom se zase všichni sešli. Celá rodina.“

Marc polkl, aby zahnal skličující pocit v žaludku. „Dobře, ano…,“ prohlásil opatrně.

„Udělat si takovou rodinnou dovolenou.“ Matka teď zněla nervózně, jako by tušila, že její návrh nemusí být přijat kladně. „Marku, byli bychom zase všichni spolu. Na nějakém opravdu krásném místě. Bylo by to všechno na mně – takový opožděný dárek k mým narozeninám – vlastně dárek pro nás všechny.“

Marc se zastavil uprostřed chodníku. Tohle bylo od matky obrovské gesto… neuvěřitelně velkorysé, vzhledem k jeho vlastnímu astronomickému platu. I když život v Silicon Valley spolkl téměř všechno, co vydělal. Přestože to bylo od matky velmi štědré, Marc nebyl připravený čelit setkání s rodinou. Ne teď, a ne v dohledné době.

Nebyl si jistý, jestli se vůbec někdy vzpamatuje z Bronteiny zrady. Stále si přál, aby přišla k rozumu a vrátila se k němu, i když její odmítavé odpovědi na jeho telefonáty, textové zprávy a maily mu příliš naděje nedávaly.

Zachvěl se při představě, že by měl matce a sestrám vysvětlovat důvody rozpadu manželství. Z hrdla se mu vydral chrčivý povzdech.

„Představovala jsem si, že bychom spolu strávili dva týdny, ale vím, že pro tebe bude obtížné se na tak dlouho uvolnit,“ řekla matka.

To bylo velmi mírně řečeno, bylo jasné, že matka nemá o životě v Silicon Valley ani potuchy. Snažil se jí vysvětlit, že něco takového jinde na světě neexistuje, ale nikdo, kdo tady doopravdy nežil, to nemohl nikdy pochopit.

Pro Marka bylo získání práce ve společnosti se sídlem v Silicon Valley největším profesním úspěchem, ale vítězství to bylo draze vykoupené. Když sem Marc přijel s čerstvým doktorátem z Austrálie, brzy si uvědomil, že nemůže usnout na vavřínech.

Najednou se ocitl mezi abnormálně inteligentními, vysoce ambiciózními nerdy a musel mezi ně rychle zapadnout. A to tempo se od té doby nezpomalilo. Rovnováha mezi pracovním a soukromým životem tu byla anatéma, prostě něco, co neexistovalo. Nebylo pochyb, že práce tu je na nejvyšší příčce důležitosti. Skutečnost, na kterou ani on, ani Bronte nebyli připraveni.

„Jistě, všichni musíme pracovat,“ pokračovala matka, „ale rozhodli jsme se, že si těch čtrnáct dní uděláme volno. Marku, pokud to ani nezkusíš, nebudeš vědět, že i ty máš nárok udělat si na chvilku čas a zastavit se. Bylo by skvělé, kdyby ses k nám mohl připojit.“

„Podívej, opravdu si nemyslím, že –“

„Ale pro mě by to tolik znamenalo, drahoušku.“

Drahoušku? Od doby dospívání mu matka nikdy takhle neříkala. Přestala s tím poté, co se ohradil, že se mu její oslovení nelíbí, protože už není malý kluk.

Při matčině projevu lásky Marc zavřel oči, aby se vrátil ve vzpomínkách do dětství. Aby se odtrhl od idylické pouliční scenérie, tak typické pro úzkoprsou Kalifornii. Před očima mu vytanuly vzpomínky na rodný dům v Castaways Beach, zahradu plnou grevílií a žlutě natřené dveře. Viděl matku v kuchyni, jak něco míchá ve velkém hrnci na sporáku.

Dvoukřídlé dveře za ní byly otevřené na travnatý dvorek, na kterém v dětství strávil tolik kouzelných odpolední. Strom, v jehož stínu stál gril, odpolední slunce dopadající na zeď garáže, kde kdysi stávalo opřených pět surfovacích prken – jedno pro každého člena rodiny.

Všechno to bylo tak dávno. Tak neskutečné… jako nějaký sen.

Marc se vrátil do reality. Má tu svou práci, manželku, která už zanedlouho bude bývalou manželkou.

„Bože, ani jsem ti neřekla, kam jsem vymyslela, že bychom jeli,“ pospíšila si matka, než stačil vznést jakoukoli námitku. „Je to ideální místo pro naši rodinu, Marku. A vím, že se tam Bronte bude také líbit. To bys nikdy neuhádl.“

Marc nechtěl hádat. Znamenalo by to tichý souhlas s matčiným ztřeštěným nápadem na společnou dovolenou. Neměl v úmyslu připojit se k matce a sestrám a strávit s nimi čtrnáct dní, ať už by to bylo kdekoliv. Jeho jediným cílem bylo dokončit současný projekt včas a v rámci rozpočtu a pokusit se zachránit své manželství.

Hlavou mu zněla matčina slova. A vím, že se tam Bronte bude také líbit.

„Mami, omlouvám se. Opravdu nemám –“

„Pojedeme do Benátek!“ přerušila ho rychle matka.

Marc jako by najednou ztratil řeč. „Do Benátek?“ Uvědomoval si, že jeho hlas zní šokovaně.

„Ano. Tvůj otec se tam chtěl vypravit na naši první cestu, až bude v důchodu. A já tam teď chci vzít vás. Není to úžasné?“ vyhrkla radostně. Bylo zřejmé, že je tím nápadem potěšená. Marc nemohl popřít, navzdory tomu, že rodinná dovolená se mu právě teď vůbec nehodila, že Benátky, rodiště jeho otce a domov jeho italských příbuzných, je to jediné místo na světě, které by ho lákalo.

V hloubi duše, ačkoli se to zdráhal přiznat, Marc věděl, jak je tahle cesta pro matku důležitá. Už po pouhých deseti dnech věděl, jaké to je zůstat nečekaně sám na světě. A zažíval skutečný strach, že tahle srdce svírající samota může být už navždy.

Najednou s matkou soucítil, s laskavou ženou, která svého manžela nejen milovala, ale vzhlížela k němu jako ke svému hrdinovi a zachránci.

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekl, ale už když ta slova vypustil z úst, vyděsil se. Byl slaboch a hlupák, který dává matce falešnou naději.

„Ach, díky!“ oddechla si matka. „Když se k nám s Bronte připojíte, bude to prostě perfektní dovolená, Marku.“ Její hlas zněl vzrušeně a Marc musel podržet telefon od ucha.

„Nemůžu ti nic slíbit.“

„Já vím, ale budu ti držet všechny palce.“

„Díky.“ Snažil se, aby matka nepoznala v jeho hlase zoufalství.

„Věřím, že je to jen o tom, že se do vesmíru vypustí nějaký nápad a všechno se spojí,“ pokračovala nadšeně, jako v dobách, kdy vyznávala hippie a jógu, které si Marc pamatoval z dospívání. „Jakmile budeš vědět, kdy ti v práci dají volno, zajistím všechny rezervace.“

„Tak dobře,“ zašeptal Marc. „Dám ti vědět.“

Rozloučil se s matkou a ukončil hovor. V pochmurném zamyšlení se vydal k domovu. Sakra, proč jsem takový idiot? I kdyby ho z práce uvolnili, matčin plán šťastné rodinné dovolené by ztroskotal, kdyby se v Benátkách objevil sám. To, že tam s ním nebude Bronte, nemůže nahradit žádná italská historie, romantická architektura ani gurmánské jídlo. Matka by si jistě celou dobu o něj dělala starosti – o jejich manželství, protože měla ráda i Bronte.

Plánování a rezervování letů a ubytování by pro ni bylo zahaleno soucitem s ním. Radostné setkání rodiny, po kterém matka tak toužila, by bylo zastíněno jeho problémy v manželství. A všechny matčiny plány by přišly vniveč.

Jak se mu ale sakra podaří Bronte přesvědčit, aby se s ním, s tchyní a švagrovými vydala na čtrnáctidenní dovolenou, když není schopná se s ním bavit po telefonu ani pět minut?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola první

Kapitola druhá