Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

L. J. Shen: Ruckus: Šílená láska

Vydání první

Copyright © 2017 by L. J. Shen

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2334. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ruckus vydaného v roce 2017

Český překlad © 2020 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Model: Blake Kalawart

Cover Designer: Letitia Hasser, RBA Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1241-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1242-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

L. J. Shen

RUCKUS

ŠÍLENÁ LÁSKA

„Ptačí zpěv může být krásný, ale nejsi to ty, pro koho zpívají. A pokud si myslíš, že moje zima je příliš krutá, nezasloužíš si mé jaro.“

Erin Hansonová

Pro Kristinu Lindseyovou a Sher Masonovou

Soundtrack

Halsey – Hold Me Down

Hey Violet – Guys My Age

Train – Drops of Jupiter

Fall Out Boy – Immortals

Hooverphonic – Mad About You

Breathe Me – Sia

Prolog

Rosie

Než začneme, nejspíš bych vám měla něco vysvětlit. Jak dopadne můj příběh? Nebude mít šťastný konec. Prostě nebude. Nejde to. Bez ohledu na to, jak vysoký, hezký, bohatý nebo okouzlující může být můj princ na bílém koni.

A můj princ na bílém koni je tohle všechno. Je tohle všechno a ještě mnohem víc.

Jediný problém je v tom, že nebyl opravdu můj. Byl mé sestry. A je tu jedna věc, kterou byste měli vědět, než mě odsoudíte.

To já ho viděla první. To já jsem po něm jako první zatoužila. To já se do něj jako první zamilovala.

Na ničem z toho najednou nezáleželo, když Dean „Ruckus“ Cole líbal moji sestru přímo před mýma očima v den, kdy se jí Vicious vloupal do skříňky ve škole.

V takových chvílích nikdy nevíte, jestli je to začátek, nebo konec. Běh života se zastaví a vy se musíte zabývat realitou. Realita je na houby. Věřte mi, vím z vlastní zkušenosti, jak těžký dokáže být život.

Život totiž není fér.

Táta mi to jasně vysvětlil, když jsem oslavila šestnáctiny a chtěla jsem začít randit. Jeho odpověď byla jednoznačná. „Dobrý bože, ani náhodou.“

„Proč ne?“ Otráveně jsem se na něj podívala. „Millie začala randit, když jí bylo šestnáct.“ Byla to pravda. Měla čtyřikrát rande se synem našeho pošťáka, Ericem, když jsme ještě bydleli ve Virginii. Táta si odfrkl a pohrozil mi ukazováčkem. Jako že to byl hezký pokus.

„Ty ale nejsi tvoje sestra.“

„Co to má znamenat?“

„Moc dobře víš, co to znamená.“

„Ne, nevím.“ Ale věděla jsem to.

„Znamená to, že máš něco, co ona nemá. Není to fér, ale život není fér.“

To byl fakt, který jsem nemohla zpochybnit. Táta mi řekl, že jsem magnet na špatné kluky, ale to bylo jako pocukrovat kuličku ze špíny a rezavých hřebíků. Rozuměla jsem tomu, proč to udělal, vážně, zvlášť proto, že jsem vždycky byla jeho malá princezna. Růžička. Světlo jeho života.

Byla jsem sexy. Nebylo to úmyslné. Čas od času to bylo dokonce víc ke škodě než k užitku. Měla jsem dlouhé řasy, husté vlasy barvy karamelu, dlouhé, hladké nohy a rty tak plné, až to vypadalo, že mi zabírají většinu obličeje. Všechno ostatní na mně bylo malé a perfektně tvarované – a jako třešnička na dortu nechyběl svůdný výraz Sirény, který jsem měla ve tváři bez ohledu na to, jak moc jsem se ho snažila zbavit.

Přitahovala jsem pozornost. Hodných kluků. Špatných kluků. Zatraceně, všech kluků.

Existuje spousta jiných kluků, snažila jsem se přesvědčit sebe samu, když se Dean a Emilia políbili a srdce se mi v hrudi scvrklo. Ale vždycky tu bude jen jedna Millie.

A krom toho si to má sestra zasloužila. Zasloužila si ho. Mě rodiče zahrnovali pozorností a péčí každý den mého dosavadního života. Ve škole jsem měla spoustu přátel a ctitelé se mohli stavět do fronty před našimi dveřmi. Všechny zraky visely na mně, zatímco na mou starší sestru se nikdo podruhé ani nepodíval.

Nebyla to moje chyba, ale stejně jsem se kvůli tomu cítila provinile. Na mé starší sestře se podepsala moje nemoc i popularita. Byla osamělou puberťačkou schovanou za malířským plátnem, věčně umazanou od barev. Vždycky byla tichá a ke svému okolí vysílala vzkazy prostřednictvím podivného, výstředního oblečení.

Když o tom přemýšlím, bylo to tak vlastně nejlepší. První den, kdy jsem si všimla Deana Colea na chodbě o přestávce mezi hodinou matematiky a anglické literatury, jsem věděla, že tohle je víc než naivní mladá láska. Kdybych ho dostala, nepustila bych ho. A to samo o sobě bylo přesně to nebezpečí, které jsem si nemohla dovolit.

Chápejte mě, moje hodiny tikaly až moc rychle. Nebyla jsem stejná jako ostatní.

Byla jsem nemocná.

Někdy jsem tu nemoc zvládla.

Jindy ovládla ona mě.

Každá krásná růže jednou uvadne, ale žádná růže nechce uvadat před publikem.

Takhle to bude lepší, usoudila jsem, když byly její rty na jeho, zatímco jeho oči visely na mých rtech a realita se proměnila ve složitou a mučivou záležitost, ze které jsem zoufale toužila utéct pryč.

A tak jsem v přímém přenosu sledovala, jak se moje sestra a jediný kluk, ze kterého se mi rozbušilo srdce, zamilovali.

Okvětní plátky mé růže opadávaly jeden po druhém.

Protože i když jsem věděla, že můj příběh nebude mít šťastný konec, nemohla jsem si pomoct, ale pořád jsem se v duchu ptala… nemohl by mít šťastný konec třeba i jen na chvilku?

Dean

Léto, kdy mi bylo sedmnáct, bylo na houby, ale nic mě nepřipravilo na to grandiózně podělaný finále.

Všechno to směřovalo k jasný katastrofě. Nedokázal jsem určit, která cesta mě zavedla až sem, ale z předchozích zkušeností jsem věděl, že z toho, že jsem se vydal rovnou do pekla, můžu vinit tak akorát sám sebe.

Když jsem tak nad tím přemýšlel, nakonec za všechno mohl jeden hloupej, bezstarostnej moment jako z blbýho filmu pro puberťačky. A pár piv značky Bud Light a nedbale ubalenejch jointů tejdny předtím, než skončil náš třeťák.

Váleli jsme se u Viciousova bazénu ve tvaru ledviny, pili jsme pivo jeho táty a věděli jsme, že se nám z toho podaří – do prdele, jako ze všeho – vysekat, když jsme pod střechou Barona Spencera staršího. Byly tam holky. Byli jsme v rauši. Nebylo moc věcí, co by se daly dělat v kalifornským městě Todos Santos o letních prázdninách. Bylo vedro. Vzduch byl těžkej, slunce pražilo, tráva zežloutla a puberťáci se nudili svejma dokonalejma, bezvýznamnejma životama. Byli jsme moc zhejčkaný na to, abychom se honili za nějakým chvilkovým potěšením, tak jsme se ho snažili bezpracně získat, když jsme se povalovali kolem bazénu, po jehož hladině plula lehátka ve tvaru donutů a plameňáků a kolem kterýho stály opalovací lehátka dovezený z Itálie.

Viciousovi rodiče nebyli doma – ostatně jako obvykle – a všichni se spolíhali na mě, že je budu zásobovat. Nikdy jsem nezklamal, přinesl jsem nějakej hašiš a extázi, kterou do sebe lačně házeli, aniž by mi poděkovali, natož aby mi za to dali prachy. Mysleli si, že jsem bohatej, bezstarostnej bastard, co nepotřebuje víc chechtáků, stejně jako Pamela Andersonová nepotřebovala větší kozy, a z části měli pravdu. Ale já jsem se nikdy nerozčiloval nad blbostma, tak jsem to nechal plavat.

Jedna z holek, bloncka jménem Georgia, se chlubila svým novým polaroidem, kterej jí koupil fotr na jejich poslední dovolený v Palm Springs. Vyfotila nás – Jaimeho, Viciouse, Trenta a mě –, strčila nám ty svoje mrňavý červený bikiny přímo před nos, dala si čerstvě vytištěný fotky mezi rty a podala nám je z pusy do pusy. Její kozy vytejkaly z malýho hořejšku plavek jako zubní pasta z nezavřený tuby. Chtěl jsem si mezi nima třít péro a s jistotou jsem věděl, že než dnešek skončí, tak se mi tohle přání splní.

„Ojejej, tohle bude doooobrý.“ Georgia přidala neurčitý množství „o“ do slova dobrý, aby mu dodala důraz. „Vypadáš tak zatraceně sexy, Cole,“ zamumlala, když mě vyfotila, jak držím plechovku piva v ruce, ve který mám taky jointa, a plechovku si přitom opírám o svalnatý stehno.

Cvak.

Důkaz o mým provinění se z jejího fotoaparátu vysunul s provokativním zasyčením a ona ho vytáhla lesklejma rtama, ohnula se a podala mi ho. Vzal jsem fotku mezi rty a pak jsem si ji zastrčil do plaveckejch šortek. Její oči sledovaly moji ruku, když jsem si stáhl šortky o trochu níž a odhalil čáru světlejch chloupků, která vybízela ke sledování mejch dalších partií. Polkla. Viditelně. Naše pohledy se setkaly a tiše se dohodly na čase a místě. Někdo skočil do bazénu, postříkal ji vodou a ona zavrtěla hlavou, zadýchaně se zasmála a pak se vrhla na svůj další uměleckej projekt, na mýho nejlepšího kámoše Trenta Rexrotha.

Měl jsem v plánu zničit tu podělanou fotku, než se vrátím domů. Z toho, že jsem na to zapomněl, jsem vinil tu podělanou extázi. Moje máma tu fotku nakonec našla. Pak mi otec dal jednu ze svejch přednášek tím svým tichým hlasem, kterej mi zasáhl vnitřnosti jako žíravina. A co bylo horší? Donutili mě strávit letní prázdniny u mýho podělanýho strejce, kterýho jsem nemohl vystát.

Znal jsem je ale moc dobře, než abych se s nima dohadoval. Poslední věc, kterou jsem potřeboval, byl nějakej blbej skandál, kterej by ohrozil mou šanci dostat se na Harvard rok předtím, než odmaturuju. Kvůli týhle budoucnosti, tomuhle životu jsem tvrdě dřel. Jasně se přede mnou rýsoval se všema prachama, mocí, babama, podělanejma soukromejma tryskáčema a pobytama v Hamptons. Tohle byl život, kterej jsem chtěl. Když vám něco dobrýho spadne do klína, tak nestačí si to jen hýčkat, musíte to držet zatraceně pevně, i když riskujete, že to rozmáčknete.

Další věc, na kterou jsem v životě přišel až moc pozdě.

Každopádně to dopadlo tak, že jsem odletěl do Alabamy a strávil dva měsíce na podělaný farmě předtím, než jsem nastoupil do čtvrťáku na střední.

Trent, Jaime a Vicious strávili letní prázdniny doma chlastáním, hulením a šukáním. Já jsem se vrátil s monoklem kolem oka, kterým mě velkoryse obdaroval pan Donald Whittaker, přezdívanej Sova, tý noci, která mi navždycky změnila život.

„Život je jako soudní systém,“ řekl mi Eli Cole, můj táta a právník, než jsem nastoupil na palubu letadla do Birminghamu. „Není vždycky fér.“

To byla zatracená pravda.

To léto jsem byl přinucenej přečíst bibli, stránku po stránce. Sova řekl mejm rodičům, že jsem v sobě objevil víru v Boha a vrhl se na studium bible. Společně jsme četli během obědový pauzy. Šunka na žitným chlebu a Starej zákon, to byla jeho verze, jak se nechovat jako blbec, i když fakticky se ke mně většinu času choval hrozně.

Whittaker byl farmář. Teda, když byl dost střízlivej. Ze mě udělal svýho pohůnka. Souhlasil jsem, hlavně proto, že jsem na konci každýho dne chodil za sousedovic dcerou.

Ta si myslela, že jsem někdo slavnej, jen proto, že jsem neměl jižanskej přízvuk, zato jsem měl vlastní káru. Nebyl jsem ten, kdo by ji z týhle představy vytrhl, už jen proto, že dychtivě toužila po tom, abych ji naučil všem svejm pozoruhodnejm sexuálním dovednostem.

Vyhověl jsem Whittakerovi, když mě nutil číst bibli, protože jediná další alternativa byla rvačka na seně, dokud by jeden z nás nevypustil duši. Myslím, že moji rodiče chtěli, abych si uvědomil, že život není jen o drahejch auťácích nebo o prázdninách na horách. Sova a jeho manželka byli moje lekce ze života obyčejnejch lidí. Takže každý ráno, když jsem se vzbudil, jsem si říkal, co jsou to dva měsíce ve srovnání s celým zbytkem života.

V bibli jsem našel spoustu šílenejch příběhů – incest, obřízku, Jákob zápasící s andělem – přísahám, že ta kniha se zvrhla už ve druhý kapitole nebo tak nějak –, ale jeden příběh ve mně utkvěl ještě dřív, než jsem se setkal s Rosie LeBlancovou.

Genesis 27. Jákob přišel žít se svým strýcem Lábanem a zamiloval se do Ráchel, mladší z Lábanových dvou dcer. Ráchel byla krásná, divoká, elegantní, no, prakticky byla chodící sex (to se fakt píše v bibli, i když ne tak květnatě).

Lában a Jákob uzavřeli dohodu. Jákob bude pro Lábana pracovat sedm let – a pak si může vzít jeho dceru za manželku.

Jákob udělal, co mu bylo řečeno – dřel se jako mezek pod žhavým sluncem, den za dnem. Po těch sedmi letech Lában konečně přišel za Jákobem a řekl mu, že se může oženit s jeho dcerou.

Ale tady nastal zádrhel: nedal mu Ráchel, ale její starší sestru, Leu.

Lea byla dobrá žena. Jákob to věděl.

Byla hezká. Rozumná. Obětavá. Měla roztomilej zadek a mírný oči (tady zase parafrázuju, teda až na tu část s očima; tenhle blábol v tý bibli fakticky je).

Nebyla to ale Ráchel.

Nebyla to Ráchel a on ji chtěl. On. Chtěl. Vždycky. Šukat. Ráchel.

Jákob se hádal, bojoval, snažil se přemluvit strejce, ale nakonec prohrál. Život byl jako soudní systém, dokonce už tehdy. Nebyl vždycky fér.

„Budeš tedy pro mě pracovat dalších sedm let,“ řekl Lában. „A pak si můžeš vzít Ráchel.“

Jákob tedy čekal.

Ve skrytu číhal.

A toužil.

A každej, kdo má kousek mozku, ví, že jedině objekt vaší touhy uspokojí vaše zoufalý potřeby.

Roky plynuly. Pomalu. Bolestivě. Netrpělivě.

Mezitím byl s Leou.

Netrpěl. Ne doopravdy. Lea se k němu chovala hezky. Byla to bezpečná volba. Porodila mu děti – to, co, jak později zjistil, by mu Ráchel nemohla dát.

Věděl, co chce, možná to vypadalo jako ona, možná to vonělo jako ona, a k čertu možná cítil, jako kdyby to byla ona, ale nebyla.

Trvalo to čtrnáct let, ale nakonec Jákob získal Ráchel čestně a férově.

Ráchel možná nebyla požehnaná Bohem. To byla Lea. Ale o to tady šlo.

Ráchel nemusela bejt požehnaná.

Byla milovaná.

A na rozdíl od soudního systému a života, láska je fér.

A co potřebujeme víc? Nakonec, láska stačí.

Nakonec je láska vším, co potřebujeme.

Ze čtvrťáku uplynulo sedm tejdnů a mně hrozila další katastrofa ničivejch rozměrů. Jmenovala se Rosie LeBlancová a měla oči jako dvě zamrzlý jezera v aljašský zimě. Takovej ten odstín modrý barvy.

Takový oči, který mě zaskočily, bafly mě za koule a obrátily mě naruby, když otevřela dveře bytu pro služebnictvo ve Viciousově sídle. Protože ona nebyla Millie. Vypadala jako Millie – tak nějak –, jen menší, hubenější, s plnějšíma rtama, vyššíma lícníma kostma a malýma zašpičatělýma ušima, jako kdyby byla rozpustilá víla. Ale nenosila tak divný hadry jako Emilia. Na sobě měla modrý žabky se vzorem mořskejch hvězdic, přiléhavý černý džíny děravý na kolenou a potrhanou černou mikinu. Všechno to bylo určený k tomu, aby snadno splynula s davem, ale jak jsem pozdějc zjistil, stejně všude vyčnívala jako zářivej maják.

Krvavě rudá barva jí zabarvila tváře a rozlila se až k okraji límce, když se naše pohledy střetly, a to mi řeklo všechno, co jsem potřeboval vědět. Ona pro mě byla nová, ale já jsem pro ni byl známej ksicht. Obličej, kterej studovala, poznala a pak na něj zírala. Upřeně.

„To tady pořádáme tajnou zírací soutěž?“ Vzpamatovala se rychle. V jejím hlase bylo něco, co znělo nepřirozeně. Byl moc tichej. Moc chraplavej. Moc jedinečnej. „Protože jsem otevřela dveře před dvaceti třemi vteřinami, a ještě ses nepředstavil. A taky jsi dvakrát mrknul.“

Původně jsem přišel s úmyslem pozvat Emilii LeBlancovou na rande. Nedala mi na sebe telefonní číslo. Ale byl jsem od přírody lovec, takže jsem byl dost trpělivej, abych si počkal, až přijde dost blízko na to, abych se jí mohl zmocnit, ale neuškodilo, když si lovec čas od času svou kořist zkontroloval, že jo. Kdybych měl bejt upřímnej, tak moje lovení Emilie nebylo o Emilii. Už jen samotný lovení mě vzrušovalo tak, že se mi stahovaly koule, a ona mi poskytovala výzvu, kterou mi jiný holky nedopřály. Byla pro mě něčím novým, novým kusem masa – a já jsem byl nenasytnej masožravec. Nečekal jsem ale, že objevím tohle.

A tohle změnilo zatraceně všechno.

Stál jsem tam jako zkamenělej a jen jsem se na ni ušklíbl. Vysmíval jsem se jí tím, protože ona se jistým způsobem vysmívala mně. A napadlo mě, že v tuhle chvíli už možná nejsem lovec. Možná jsem na chvíli byl jako Elmer Fudd v lese se zbraní bez jedinýho náboje, kterej se právě pokoušel ulovit zatraceně rozzuřenýho tygra.

„Umí to vůbec mluvit?“ Tygrovo tenký obočí se zamračilo a naklonila se, aby mě mohla šťouchnout drápem do hrudníku. Mluvila o mně jako o tom.

Vysmívala se mi. Dráždila mě. Vyjebávala se mnou.

Nasadil jsem svůj nejlepší nejnevinnější výraz (do prdele, bylo to fakt těžký, zapomněl jsem, co je to nevinnost, ve chvíli, kdy mi přestřihli pupeční šňůru a vyhodili ji do koše), nenápadně jsem zaskřípal zubama a zavrtěl hlavou.

„Neumíš mluvit?“ Založila si ruce na prsou a opřela se o futro.

Přikývl jsem a jen tak tak jsem potlačil obrovskej úsměv.

„To jsou pěkný kecy. Viděla jsem tě ve škole, Deane Cole. Říkají ti Ruckus, jako ten, kdo dělá neustále nějaký bengál. A to ne proto, že bys neuměl mluvit, ale proto, že většinu času nedokážeš zavřít pusu.“

Zatracená malá vílo. Měla bys vědět, jakej bengál dokážu dělat v posteli.

Pokud potřebujete pochopit, proč mě to tak zaskočilo, tak si nejdřív uvědomte, že takhle se mnou žádná holka nikdy předtím nemluvila. Zdálo se mi, že ani Millie – a to byla jediná studentka, která byla imunní vůči mýmu zářivýmu americkýmu úsměvu, vymakanýmu tělu sportovce a osobnímu kouzlu způsobujícímu vlhnutí kalhotek. Zatraceně, to byl ten hlavní důvod, proč jsem si jí všimnul.

Ale jak jsem řekl, člověk míní, život mění. Není to tak, jako bysme spolu randili. Pár tejdnů jsem chodil za Millie po škole jako psí ocásek a přemejšlel jsem nad tím, jestli to má vůbec cenu, ale teď jsem viděl, co mi opravdu chybělo – tahle malá petarda – a že nastal čas ohřát se v jejích divokejch plamenech.

Věnoval jsem jí další necudnej úšklebek. Takhle jsem si přede dvěma lety vysloužil přezdívku Ruckus na chodbách Střední školy Všech svatých. Ta přezdívka mi sedla jako prdel na hrnec. Protože jsem byl zatracenej chaos, kterej rozpoutává anarchii, všude kam šlápne. Všichni to dobře věděli. Učitelé, studenti, ředitelka Followhillová, a dokonce i místní šerif.

Když jste potřebovali drogy – přišli jste za mnou. Když jste potřebovali zařídit dobrou párty – přišli jste za mnou. Když jste potřebovali zatraceně dobře vojet – přišly jste za mnou a pro mě. A tohle byl ten můj slavnej úšklebek – ten, kterej jsem si procvičoval asi od chvíle, co mi bylo pět.

Pokud se dělo něco nezákonnýho, neslušnýho a zábavnýho – mohli jste se vsadit, že budu někde poblíž.

A tahle holka? Ta vypadala jako ideální materiál na to, abych ji zkazil a náramně si to užil.

Její pohled dopadl na moje rty. Naléhavě. Vyčkávavě. Okouzleně. Bylo tak snadný v ní číst. Ve všech holkách ze střední. Ačkoliv tahle se neusmívala tak zářivě jako ty ostatní. A ani mě nijak nepovzbudila, abych s ní začal flirtovat.

„Umíš mluvit,“ dostala ze sebe vyčítavě ta slova.

Nasál jsem spodní ret a uvolnil ho. Pomalu. Vypočítavě. Škádlil jsem ji.

„Možná že přece jen pár slovíček znám.“ Zasyčel jsem jí do obličeje. „Chceš slyšet ty nejzajímavější?“ Oči mě prosily, abych přejel po jejím těle, ale můj mozek mi řekl, ať s tím počkám. Rozhodl jsem se poslechnout ho.

Byl jsem uvolněnej.

Byl jsem mazanej.

Ale poprvý po letech jsem fakt netušil, co to kurva dělám.

Věnovala mi křivej úšklebek, kterej mě připravil o řeč. Dokázala vyjádřit jediným výrazem tolik slov. Řekla mi, že můj způsob, jak jí podlejzat, na ni ani trochu nezabírá. Že se jí líbím – jasně – a že si mě všimla – tak jasně, že jo –, ale že tentokrát toho budu muset udělat mnohem víc než jen s ní napůl frajersky flirtovat, abych ji dostal. Ale ať už budu muset udělat cokoliv, byl jsem připravej.

„Myslíš si, že o to stojím?“ zaflirtovala se mnou a ani si nevšimla, že to udělala. Sehnul jsem hlavu a naklonil se k ní. Byl jsem velkej, mohutnej a sebejistej. A přinášel jsem všem jenom problémy. Asi už o tom slyšela, ale pokud ne, tak to brzy sama zjistí.

„Myslím, že jo,“ odpověděl jsem.

Přede dvěma minutama jsem se chystal pozvat na rande její sestru – starší sestru, jak jsem odhadl, protože tahle kočka vypadala mladší, a navíc bych si jí už dávno všimnul, kdyby chodila do čtvrťáku –, ale pak otevřela dveře a všechny moje plány se změnily.

Malá LeBlancová mi věnovala zvláštní pohled a vyzývala mě, abych pokračoval. Právě když jsem otevřel pusu, vtrhla mezi nás Millie, která utíkala ke dveřím z malýho, dusnýho obývacího pokoje, jako kdyby zdrhala z válečný zóny. Tiskla si k hrudi knihu, oči měla červený a uplakaný. Zírala přímo na mě a na okamžik jsem si myslel, že mě vezme po hlavě tou těžkou učebnicí matiky.

Takhle zpětně vzato bych si přál, aby to udělala. Bylo by to totiž mnohem lepší než to, co se ve skutečnosti stalo.

Millie odstrčila tu malou vílu, aniž by si uvědomila, že tam je, a vrhla se mi do náruče – netypicky láskyplně – a přitiskla svoje rty k mým, jako kdyby ji posedl démon.

Do prdele.

Tohle bylo špatný.

Ne ten polibek. Polibek byl fajn, myslím. Neměl jsem čas na to, abych to zpracoval, protože se mi oči rozšířily, a pohled mi zalítl k tý malý víle, která vypadala naprosto zděšeně, chrpově modrý oči na nás zíraly, snažily se pochopit ten výjev a zaškatulkovat si nás tak do něčeho, na co jsem nebyl ochotnej přistoupit.

Co to Millie sakra dělá? Před pár hodinama ještě předstírala, že si mě na chodbě ve škole nevšímá, získávala čas a prostor, tvářila se lhostejně. Teď se kolem mě ovíjela jako svlačec.

Jemně jsem se od ní odtáhl, vzal jí tváře do dlaní, aby se necítila odmítnutá, a přitom jsem se ujistil, že je mezi náma dost místa přesně pro jednu malou vílu. Emiliina blízkost byla nevítaná, a to bylo do prdele poprvý, co se mi to stalo s nějakou sexy holkou.

„Hej,“ řekl jsem. Můj hlas ztratil obvyklej hravej tón, dokonce i já jsem to slyšel. Tohle nebyla Millie. Něco se stalo a já jsem měl takovou vcelku jasnou představu, co tuhle katastrofu způsobilo. Krev mi vřela v žilách. Vydechl jsem nosem a rozhodl se, že neztratím sebeovládání. „Co se děje, Mil?“

Prázdnej výraz v jejích očích mi způsoboval nevolnost. Málem jsem slyšel, jak se jí v hrudníku láme srdce. Vrhl jsem další pohled na malou LeBlancovou, přemejšlel jsem, jak se z tohohle průseru dostat. Udělala krok zpátky a v očích měla uštvanej výraz, když nás sledovala, jak se tam objímáme. Millie byla rozrušená. Nemohl jsem ji odmítnout. Ne v tuhle chvíli.

„Vicious,“ odpověděla starší ze sester hlasitě. „Vicious se stal.“

Pak mi ukázala učebnici matiky, jako kdyby to byl důkaz.

Neochotně jsem věnoval pozornost Emilii „Millie“ LeBlancový.

„Co provedl?“ vytáhl jsem jí učebnici z ruky a listoval v ní, jako kdybych hledal urážky nebo nějaký neslušný malůvky.

„Vloupal se do mé skříňky ve škole a ukradl ji,“ popotáhla znovu. „A pak mi do skříňky narval kondomy a odpadky.“ Utřela si nos rukávem mikiny.

Kurva, do prdele s tímhle volem. To byl další důvod, proč jsem chtěl vzít Millie na rande. Už od ranýho věku jsem v sobě měl zakořeněnou potřebu chránit ostatní. Byla to moje slabina a podobný kecy. Nebyl jsem zlej jako Vicious, ani jsem ale nebyl tak dobrej jako Jaime. Měl jsem vlastní morální kodex a šikana se mi z osobních důvodů hnusila.

Vidíte, ať už jste se na to podívali z jakéhokoliv úhlu, tak Millie byla dokonalá dáma v nesnázích, která potřebovala zachránit. Šikanovaná ve škole a pronásledovaná jedním z mejch nejlepších kámošů. Musel jsem udělat správnou věc. Musel jsem, ale kurva, nevím, jestli jsem chtěl.

„Postarám se o něj,“ snažil jsem se nevyštěknout. „Jdi dovnitř.“

A nech mě se svojí sestrou.

„Nemusíš, vážně. Jsem ráda, že jsi tady.“

Věnoval jsem postranní pohled dívce, která byla předurčená stát se Ráchel pro mýho Jákoba, tentokrát dlouze, protože jsem věděl, že u ní nemám žádnou naději, když mě její sestra políbila kvůli podělanýmu Viciousovi.

„Přemýšlela jsem o tom,“ vybrebtla Millie, příliš ztracená ve svým vnitřním zmatku na to, aby si uvědomila, že jsem jí sotva věnoval pohled od chvíle, co se objevila u dveří. Příliš zmatená na to, aby postřehla, že její sestra stojí vedle nás. „A rozhodla jsem se – proč ne? Vlastně bych s tebou ráda šla na rande.“

Ne, ne. To, co chtěla, bylo, abych se stal jejím štítem.

Millie potřebovala ochránce.

A já jsem si potřeboval zapálit podělaný brko.

Povzdechl jsem si, objal ji, opřel si její čelo o svý, světle hnědý prameny vlasů mi protejkaly mezi prsty. Pohled jsem měl ale pořád upřenej na malou LeBlancovou. Na mou malou Ráchel.

Udělám správnou věc, slíbil jsem jí pohledem. Byl rozhodně optimističtější než já.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Věnování

Soundtrack

Prolog