Tiráž

Václav Cílek

Prohlédni si tu zemi

I když vidíme jen obyčejné věci,

stejně toho vidíme hodně

© Václav Cílek, 2012

Illustrations © Vladimír Kokolia, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Redakce Tereza Kodlová.

Jazyková korektura Michaela Pohlreichová.

Obálka a sazba Martin Radimecký (pdf).

Konverze do elektronické podoby Marek Pečenka a David Greguš.

Vydalo v roce 2012 nakladatelství Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz (pdf – 536. publikace, 71. elektronická; epub – 537. publikace, 72. elektronická; mobi – 538. publikace, 73. elektronická).

ISBN 978-80-7363-474-2 (pdf)

ISBN 978-80-7363-475-9 (epub)

ISBN 978-80-7363-476-6 (mobi)

Obsah

Tiráž

Poděkování

Předmluva

I. Místa z druhé strany

II. Praha a její genius loci

III. Maigret a globalizace

IV. Přelévání bohů

Příloha

Poznámky a výběr použitých pramenů

O autorovi

Poděkování

Jádro textů o Praze pochází z let 1993–96, kdy jsem byl silně a velice vděčně ovlivněn filozofem Zdeňkem Neubauerem, grafiky Zdeňkem Boušem a Oldřichem Hamerou, spisovatelem Bohumilem Hrabalem, undergroundovým redaktorem Hanťa Pressu Vaškem Karafiátem a okruhem kolem zapomenuté, ale nezapomenutelné Pražské imaginace. Kromě toho bych rád za různá napomenutí a postrky poděkoval Zdenkovi Pavelkovi, Ivanu Benešovi, Tereze Kodlové a nakladatelství Dokořán. Prudiče Miltona prosím, jestli je ještě v Argentině, aby se mi ozval, nutně potřebujeme jeho zkušenosti s brokovnicí. Prakticky všechny texty vycházejí z různých cest a akcí, kterých se dohromady zúčastnilo mnoho přátel, náhodných chodců či studentů. Mnozí z nich mne nějak ovlivnili a dnes už je neumím všechny vyjmenovat.

Předmluva – andělé minulosti

Asi před třemi lety jsem nečekaně a zřejmě nezaslouženě dostal z rukou Václava Havla cenu Nadace VIZE 97 za práce o krajině. Součástí předávacího ceremoniálu je sborník v měkké vazbě, který obvykle obsahuje pár typických esejů. Neměl jsem narychlo nic pořádného po ruce, tak jsem použil texty pro připravovanou a nikdy nevydanou Knihu závojů a čar, ale výsledný sborník jsem vzhledem k typu ocenění nazval „Krajina z druhé strany“. Dílo bylo rozebráno a dnes je již nedostupné. Neměl jsem s ním žádné další plány.

Počátkem roku 2012 mne mé kmenové nakladatelství Dokořán požádalo, zda by tato práce nemohla vyjít jako standardní kniha v krajinářské řadě. Rád jsem souhlasil, ale věděl jsem, že některé texty budu chtít doplnit a jiné vypustit. Borgesovsky jsem začal plánovat knihu, která by se rovněž jmenovala „Krajina z druhé strany“, ale uvnitř byla jiná! Nakonec to dopadlo tak, že z původního rukopisu zůstala necelá, a navíc ještě přepracovaná třetina a zbytek textu je nový. Držíte jej v ruce.

Chápu, že tato situace frustruje mé čtenáře. Nejednou mne žádali, abych nedělal druhá, doplněná vydání, protože pak za ně zbytečně utrácejí peníze. Snažil jsem se na to myslet. Dokonce jsem zašel tak daleko, že např. kniha o trpaslících (Archeus) měla původně být čistě monotematická, ale věděl jsem, že když bude jenom o trpaslících, tak bude stát 250 Kč, kdežto když do ní přidám další eseje a délka bude dvojnásobná, bude stát 300 Kč, protože za ekonomiku v nakladatelství odpovídá zkušený Marek Pečenka. Podobné to je i s touto knihou, která kdyby obsahovala jenom nové výtvory, stála by jen o něco málo méně, než když jsem do ní přidal živé jádro dřívější knihy. Nezlobte se, prosím, že to všechno tak přízemně vysvětluji, ale ekonomika je rovněž součástí kultury a i nakladatelé si musí vydělat na svůj skromný kaviár.

V této knize skoro nepíšu o krizi, to jsem dělal již před lety, když ještě nebyla tak vidět. Dnes mě to nebaví. Víc cítím potřebu normálního, klidného světa, trochu povzneseného nad nejisté poměry. To je situace židovské kabaly v průběhu středověké transformace druhé poloviny 13. století i barokních Čech v celém dlouhém století po konci třicetileté války. Možná ležíme na zemi, ale nabíráme tam sílu. Konec světa už byl, ale andělé minulosti nás dále doprovázejí na cestě životem. Myslete na chorál!

Václav Cílek

I. Místa z druhé strany

Prohlédni si tu zemi

Myslel jsem, že už o krajině nebudu psát. Nechci sedět ve vlaku, který se v posledním desetiletí tak úspěšně rozjel. Nemohu založit živnost na pseudolyrickém velebení české krajiny a nostalgii mizení. Nepamatuji si ani pořádně, odkud pochází výrok uvedený v názvu tohoto textu. Myslím, že je ze starozákonní knihy Jozue a že byl míněn úplně jinak, než jak nás „prohlížející si“ dnes oslovuje.

Krajina, která komunikuje po svém

Špatně se mi chodí. Propadl jsem se po zádech do románské krypty kostela sv. Václava ve Vrbčanech. Mnoho let to je mé zamilované místo: malá zemědělská obec v kouřimském kraji obklopená pravěkými hradišti a hnízdem románských kostelíků. Vrbčanský kostelík leží uvnitř oválného hliněného valu, kterým mohlo být buď dřívější ještě ottonské opevnění kostela, nebo drobné slavníkovské hradiště. V kostele na mramorovém stole bylo uchováváno kopí svatého Václava, které bývalo podle dost zaručených zpráv, například kanovníka Kosmase, nošeno do bitev jako tajná spirituální zbraň.

Po mnoha letech jsem se toto jaro konečně dostal dovnitř. Na oltáři je model kostela z 16. století, tedy ještě z doby před barokní přestavbou. Jsem tak nadšen, že jsem se ocitl na tomto svatém místě v kostele svého patrona, že radostně fotografuji, vidím svět hledáčkem fotoaparátu, a ne očima. Kvůli lepší perspektivě dělám krok dozadu… pak si nic nepamatuji a ležím na zádech v kryptě asi o dva metry níž, pořádně potlučen. Ale asi nemám nic zlomeného (možná jedno žebro).

Náš kameraman se nade mnou naklání a říká: „Něco nás tu nechce.“ Před chvílí u kostela postavil kameru na stativ a stativ spadl. To se mu ještě nikdy nestalo, to se totiž vzhledem k ceně a křehkosti kamery stát ani nesmí. Kamera však funguje, já funguji, rozbitý objektiv fotoaparátu silou narovnávám, vrčí, ale také funguje. Byli jsme odmítnuti, ale ne zničeni.

Nebudu popisovat svá banální, byť nepříjemná zranění, ale chci se zastavit u pocitu, že tímto způsobem se projevuje kontakt s krajinou. Pád, na který se vůbec nepamatuji, měl dva rysy. Ten první je otřes: Místo, co mi to děláš? Vždyť já tě miluji a roky uctívám! Pochopitelně, že v lidské rovině jsou dějiny lásek dějinami pádů. Tak proč by totéž nemělo platit pro krajinu? Druhá myšlenka má barokně-mytické rysy. I v rámci svého nepamatování mám totiž nejasný pocit, jako by někdo, možná svatý Václav sám, pode mne položil svůj plášť, tak jak to vídáme na lidových obrázcích s Pannou Marií. Nezabránil pádu, ale zmírnil jej.

S postupem doby tomu věřím čím dál víc. Jak to ve skutečnosti bylo, se pochopitelně nikdy nedozvím (nebo až po smrti), ale zase teď už docela dobře tuším, jak vznikaly lidové legendy o zázracích, jaké jsou vyobrazeny třeba v ambitech příbramské Svaté hory. Podobných příběhů, byť ne na tak duchovních místech, bych mohl z poslední doby jmenovat víc. Myslím, že souvisí s tím, že se člověk ve vnímání krajiny posunul od poetických vztahů k přímější základní realitě, takže krajina začala fungovat stejně syrovým způsobem jako za Slovanů nebo třicetileté války.

Beduíni – základní otázka

V Káhiře vedle staré opery je obchod s beduínským stříbrem. Majitel se člověka snaží oslnit. Přijdete tam a zeptáte se na beduínské šperky. Posluha odejde dozadu a přivleče třicetikilový pytel naditý starými, většinou rozbitými šperky. Převrhne jej na mramorovou podlahu. Kochá se údivem kupujícího a radostně volá: „Ali Baba, Ali Baba!“ Stavoval jsem se u něj roky, ale on se mě pokaždé snažil orientálně podvést, takže už tam nechodím. Ale nicméně, rukama mi prošly kilogramy šperků sebraných hlavně v oázách Západní pouště.

Asi pět kilometrů severně od Vrbčan leží kouřimské hradiště. U hrazeného kultovního místa na Libušince býval v posledních desetiletích pohanství hřbitov místní elity. Pochází odtud jedny z nejkrásnějších slovanských šperků nalezených v Čechách. Jenže kdybychom je zamíchali do pytle s beduínským stříbrem na náměstí Ubra, nikdo by si ničeho nevšiml. Z nějakého tělesa šperku, třeba z obdélníkové kaptorgy, visí stejné cinkavé řetízky na konci se závěsky v podobě kapky či oka. Takovýto šperk chrání svého nositele materiálem, tvarem a zvukem přelévajících se řetízků. Spekuloval jsem o společných byzantských kořenech, ale řešení možná spíš spočívá v typu řemesla a nomádském životním stylu.

Soubory velkomoravských šperků třeba z pohřebiště v Lužicích nebo staroměstských Valů jsou ještě bohatší a pozoruhodnější. Zdeněk Klanica v nich shledává paralely s předměty stepních národů někde mezi Íránci, Skyty a obyvateli karavanních měst na Hedvábné cestě. Pozoroval jsem z výšin nad Palmyrou krajinu a snil o městě Dura Europos, kde pochopím, s kým se Slované stýkali a čí víno pili, ještě než přišli na Jižní Moravu a do české kotliny.

Jde mi ještě o něco víc. Jak to, že cítíme takové pohnutí v pálavské stepi a trochu jiné, ale rovněž staré, v lužním lese? Kde v nás leží hranice mezi smrkovým lesem Gabréty a světlou rozvolněnou doubravou s travním podrostem? Na jaké krajiny a z jakých vrstev naší bytosti vlastně reagujeme?

Kavylová krev

Na problém kavylové krve jsem narazil již ve své dřívější studii o trpaslících, která celkem přesvědčivě ukazuje, že část krušnohorských trpaslíků odešla na majestátní a rudami bohatý Ural. Očekávali divočinu, ale našli celá opuštěná podzemní města Divých lidí a ještě níž zářivá města Starců. Setkali se s obřím hadem Polozem („Plazem“) podobným egyptskému Apopovi. Nepředpokládali, že se octnou v zemi kurhanů na troskách několika velkých říší doby bronzové. Byli to v podstatě vesničané z česko-saského pohraničí. Netušili, že kovy z jižního Uralu byly kolem 31. století před Kristem a 37. století před Prorokem vyváženy do Palestiny a předdynastického Egypta.

Tato věc mne skutečně pronásleduje. Bereme jako rok zrodu šesté století našeho letopočtu, kdy se ve střední Evropě usídlili Slované. Ale to je jenom polovina naší historie. Druhá, starší část se odehrává v jiné krajině, která v nás rovněž zanechala své, mnohem méně patrné stopy. Jistě v nás tepe rovněž krev Keltů a Lužičanů či Knovízanů, a tímto severozápadním směrem se díváme často. Je to Východ, prostor a světlo, které kvůli viditelné krutosti a chaosu těchto rusko-turecko-mongolských končin opomíjíme.

Prakrajiny

Pojďme spíš intuitivně definovat pravěké krajiny, které jsou součástí naší bytosti. Jako obyvatelé Mostu či Křižovatky v sobě máme východní i západní prvky, něco málo Severu (který byl osídlen pozdě) a něco víc Mediteránu. Moravané jsou v zásadě víc východní – řečtí a Češi víc západní – keltští. Pravěký člověk znal hory a Alpy pro něj byly možná menší překážkou než odstavenými rameny pokryté údolí Moravy, ale hlavním životním prostorem obyvatel Západu i Východu byly nížiny. Na základě podobnosti indoevropských jazyků víme, že jsme všichni patřili sušší lesnaté krajině s nevysokými kopci, kde žil jelen i myš. Nebylo odtud daleko na pastviny pokryté travou a rozptýlenou vegetací. Setkání s velkou řekou byl vždy – tehdy jako nyní – silný zážitek.

Hledal jsem pravlast ve stepi podobné Slovenskému krasu nebo panonským nížinám a snažil se zůstat věrný květnatým bučinám. Byl jsem osloven okrajem pouští, ale to by nás v tuto chvíli zavedlo hodně daleko ke kmenům počátku, které založily Egypt a putovaly do Izraele, jenž se dnes jeví jako směsice původních Kananejců, proto-izraelských beduínských kmenů a otroků uprchlých z Egypta. Ztratili bychom se v množství ekosystémů, v muzeu krajinných vlivů. Poslední roky se v přírodě i mysli spíš vracím do doubrav. O jakých krajinných vtiscích můžeme v naší archeologii mysli uvažovat?

» O travnatém bezlesí, původní či kulturní stepi, jakou nalézáme např. na úpatí kopců Českého středohoří či na jižní Moravě. Je to přehledná, nomádská krajina, ve které leží malé, přechodné osady a chodníčky vyšlapané dobytkem se rozebíhají ze středu určeného napajedlem či pramenem. Křoviska a Puškin.

» O teplomilném háji, jaký nalezneme třeba u Milovic na jižní Moravě, v Českém krasu anebo ve zvlášť silné podobě na úpatí Hradčanských stěn či v okolí Lysé nad Labem. Světlý les se starými duby, dole tráva, občas tenké kmenoví habrových výmladků. Krásná, silná, prostupná krajina plná květů. Borovice na vátých pískách. Pár skal a o kus dál řeka. Nevím o nikom, kdo by tuto kdysi převládající a dnes spíš nenápadnou, v malých ostrůvcích zachovanou krajinu dovedl slovem či obrazem reflektovat. Možná to je u nás neznámý Bělorus či Ukrajinec.

» O říční krajině s vlnitou sítí ramen, rákosin, mokřadů a lužních lesů. Ve vrcholném středověku a renesanci byla intenzivně přepracována na rybničnou krajinu. Definitivně zanikla při úpravách toků koncem 19. století. Zůstaly z ní trosky v Litovelském Pomoraví, na soutoku Dyje či labských Hrbáčkových tůních. Malířů a básníků, kteří se jí zabývali je hodně – zejména v jižních Čechách, ale obvykle se vztahují až k té druhé vrstvě rybničních soustav a dlouhých, pečlivě promýšlených stok.

» O podhorském pralese s velkými polámanými stromy, konečně smrky! – ale jinak je to spíš smíšená mozaika různých starých a divokých porostů. Pochody římských legií a keltské války. Šero, vlhko, dlouhá zima. Mařák a Váchal. Dolování rud.

Na samém počátku krajinomalby

V podstatě mi z tohoto neúplného rozboru vyplývá, že i po dvou staletích krajinomalby jsme na úplném začátku. Umíme reflektovat periferii, klasickou zemědělskou krajinu, naučili jsme se malovat Český ráj a Vysočinu, zvládneme výlov jihočeského rybníka a pohled na Krkonoše. Stín titánů umění nás vyhnal z šumavského lesa, Provence a Bretagne. Nemáme problém vžít se do Karla Hynka Máchy na pískovcové skále nad Kokořínským dolem.

Je mi to málo. Moje česká krajina začíná na severovýchod od Persie, na sever od prvního nilského kataraktu, na západě končí v nehostinných Hebridách a na severu na Rujáně. A dokonce, pokud bychom si ji zúžili jenom na prostor, kde skutečně žijeme nejméně od 6. století našeho letopočtu, ale možná již zhruba od 12. století před Kristem, tedy od doby lidí mohylových kultur, jež jsou někdy na Západě bráni jako keltský substrát a na Východě jako slovanský substrát, tak jsme určitě nevyčerpali vnitřní reflexi rozptýlených doubrav či říčních krajin. V mé mysli se dohledatelný počátek Slovanů posouvá nikoliv do sídliště v Roztokách a roku 540 n. l., ale do období trojské války či dobytí Palestiny židovskými beduíny, tedy do sklonku bronzové doby, či v geologickém členění holocénu do subboreálu. Prohlížím si tuto zemi, dívám se z Řípu, ale také z hory Kynthos na ostrově Delos či z hory Nebo v Jordánsku. A divím se.

Oltář ještě původně předrománského kostela sv. Václava ve Vrbčanech na Kolínsku. Naneštěstí sleduji svět hledáčkem fotoaparátu, pozpátku couvám, fotím model kostela před barokní přestavbou a po zádech padám do krypty na kvádříkové zdivo. Nějak to pak doma bolestivě vyležím. Nic si nepamatuji, ale čtu si barokní pověsti o pádech do hlubiny. Také bych mohl přispět.

Altán v klášterní zahradě v Doksanech. Pocit, že se člověk právě dotýká nějaké podstaty této země.

Co děláme půdě, děláme sobě.

Kráva proletář

V této době pádící dopředu a neohlížející se do historie nás zajímají víc nové mobilní telefony a stále rychlejší připojení než třeba pšenice nebo půda. V obecném pojetí totiž budoucnost rovná se zisky a minulost práce a námaha. Souvisí to i s nízkým sociálním statutem zemědělců. Dobře to vidíme na poměru koní a krav, kdy existuje mnoho farem nabízejících léčbu pomocí kontaktu s noblesním koněm, ale nikdy ne s proletářskou krávou. Koní dlouhodobě přibývá, krav dlouhodobě ubývá. Ve vyspělých zemích pracuje v zemědělství pod 4 % populace, která se na HDP podílí zhruba stejným podílem. V USA je dokonce víc vězňů než farmářů. Zemědělci prakticky nemají své novináře a své zastánce. Pokud vystupují v médiích, tak si obvykle stěžují na malou nebo velkou úrodu. Kdybychom použili starého vtipu, tak české zemědělství má pět velkých nepřátel – jaro, léto, podzim, zimu a kapitalismus. Lidé pak říkají, že české zemědělství připomíná olympiádu v brečení.

Přesto se situace během několika let může dramaticky změnit, respektive ke změně projevující se zdražováním zemědělských komodit a velkým skupováním půdy, již dochází, ale v atmosféře zdánlivého přebytku potravin to v rozvinutých ekonomikách nikoho příliš nezajímá. Myslím, že stačí uvést jediný číselný údaj, aby bylo jasné, k čemu se schyluje. Během dalších třiceti let má světová spotřeba potravin vzrůst o zhruba 50 %! Je to tím, že jednak lidí přibývá, jednak bohatnou a dopřávají si víc jídla. I pokud bychom tomuto číslu doslova nevěřili, trend je jasný – každým rokem svět potřebuje stále víc potravin, plocha orné půdy se celosvětově blíží svému maximu a výnosy mohou výrazně růst buď jen v zemích s hodně zaostalým zemědělstvím, jako jsou africké státy, nebo za použití geneticky vyšlechtěných plodin.

Tento proces probíhá navíc ve světě více než kdy jindy zmítaném klimatickými změnami, jejichž hlavními riziky jsou povodně a sucha, a v době výrazně rostoucích nákladů na energie, hnojiva a zemědělské technologie. Důležitá je i změna společenské mentality. To, že jsme si zvykli žít na dluh, se netýká jenom bankovní sféry, ale přenáší se třeba i do lesního hospodářství či zemědělství. Můžeme kácet hodně, protože les přeci jednou doroste, a stejně tak můžeme půdu ničit, protože třeba jednou budou nové generace hnojiv či odolnější plodiny. Anebo se nic podobného nestane a skončíme naprostou degradací půd jako dřívější obilnice světa v severní Africe a na Blízkém východě.

Biomasa jako slon

Půda vzniká pomalu – v lepším případě sotva jeden centimetr za sto let. Ale stačí jeden přívalový déšť a mohou být ztracena celá staletí půdního vývoje. Hektar dobré půdy v sobě obsahuje víc biomasy, než kolik váží jeden slon. V každém kubíku půdy je mnoho tisíc druhů organismů všech možných velikostí, které vytvářejí to největší a nejsložitější známé předivo života. Nežijí jenom vedle sebe, ale všelijak se prolínají, a to v celých bakteriálních týmech. Představte si třeba drobnou muchnici požírající list i s přisedlými mikroorganismy. List putuje zažívacím traktem, dostává se do stále alkaličtějšího prostředí, které mikroflóru ničí. Postupně se z něj stává fekální peleta – tedy „hovínko“ – ale v něm již opět mikroflra bují, takže konečný výsledek je, co se týče mikroorganismů, bohatší než původní list. Délka všech vláken nižších hub se v jednom kubíku odhaduje na stovky kilometrů. Hrst hlíny v sobě pojímá, co se týče mikroorganismů, složitější ekosystém, než je soubor všech velkých tvorů Amazonského pralesa.

Půda v sobě obsahuje třikrát víc uhlíku, než je obsaženo v atmosféře, a každoroční toky oxidu uhličitého, tedy jeho ukládání i uvolňování, jsou vyšší než ze všech tepelných elektráren světa. Skutečná půda v dnešním smyslu slova vznikla až se stromy, jejichž kořání vlastně představuje reakční kolonu na chemické rozbíjení hornin a přesun minerálních živin do korun a listů. Půda tak má za sebou skoro půl miliardy let trvající evoluci.

Hřbitov na kopci

I na našem území například v Polabí či Poohří nalezneme půdy, které jsou průběžně využívány šest až sedm tisíc let a stále patří mezi nejúrodnější v Evropě. Při dobré péči budou rodit další tisíce let. Tradiční péče o půdu měla nejméně tři složky. Tou hlavní bylo zbytečně půdu nezastavovat. I hřbitovy se leckde zakládaly na bývalé lesní půdě někde na kamenitém kopci, aby ani nebožtíci neujídali obilí živým. Od první republiky jsme přišli o 20 % orné půdy a i v této době každý den přicházíme o půdu o rozloze průměrné tradiční farmy.

Druhým evropským problémem půdy je ubývání organické hmoty, protože se už skoro nehnojí hnojem. Česká republika produkuje asi 130 % své spotřeby obilí, ale jen asi 40 % své spotřeby masa. Hlavním dopadem této nerovnováhy je nedostatek organických hnojiv, a tím i zhoršování půdních poměrů. V České republice je zhruba 90 % půdy v rukou nájemců a počet rodinných farem je například oproti Rakousku zanedbatelný. Výsledek je ten, že české zemědělství pracuje s vyšším výkonem než rakouské, ale za cenu rabování půdy. Řada rodinných farem chová dobytek ne kvůli zisku, ale právě pro hnojení.

Největším českým a zejména jihomoravským problémem půdy je její eroze. Eroze odnáší svrchní, bohatou část, tedy ornici. Ta na řadě míst již z polí zcela zmizela, ale uložila se v plochých nivách řek, které jsou tím pádem náchylnější k záplavám. Následkem eroze se snižuje úrodnost půd – tím, jak mizí organická hmota, je z půd odplavován i dusík a fosfor. Půdy je nutné více hnojit, a přesto dávají nižší výnos. To se projevuje na jejich ceně.

Záměrně nechci uvádět citové argumenty o ničení vztahu k zemi a půdě, ale podívejme se na celou věc ekonomicky. Ceny půdy celosvětově stoupají, ale u nás, přestože jsme členy Evropské unie a cizinci si u nás mohou kupovat půdu, klesají! V Jižní Anglii například stál akr zemědělské půdy před šesti lety tři tisíce liber, ale dnes 8 500 liber a ceny jdou nahoru. Naproti tomu třeba na jižní Moravě za poslední dva roky klesla cena půdy ze zhruba 12 korun za hektar na deset. Česká a moravská půda patří mezi nejlacinější v Evropě, přitom by její cena měla kopírovat evropský vývoj. Přesto je třeba půdu zatím neprodávat, protože stačí malý globální nedostatek potravin, aby cena půdy i u nás během dalších dvou desetiletí vzrostla až na možný desetinásobek.

Velká půdní loupež

Milion čínských zemědělců pracuje na čínských farmách v zahraničí. Čína kupuje půdu např. v Súdánu, Alžíru či Zimbabwe. Egypt skoupil pozemky v Ugandě. Saudská Arábie expanduje do Etiopie a Pákistánu. Abú Dhabí se soustřeďuje na Kazachstán a bývalý libyjský režim na ukrajinský půdní fond. Jižní Korea nakupuje půdu v Nigérii a na Madagaskaru a tak bychom mohli v tomto druhu neokolonialismu dál pokračovat.

Válka o půdu, tedy o budoucí potraviny, již dávno začala a bude stejně nemilosrdná jako konflikty týkající se ropy či vody. Řada čínských projektů v Africe však má i pozitivní rysy. Číňané budují silnice, školy a nemocnice. Několikanásobně zvyšují úrodu na zanedbaných půdách, a tím učí místní obyvatelstvo. O loupeži půdy je však nutné mluvit v případě, když se půda a potraviny začínají nedostávat místním lidem. Je zoufalé octnout se v roli Nigerijce, jehož ropa míří na Západ a jehož potraviny mizí na Východě.

Péče o půdu je i součástí národní kultury a mentality. Člověk se až otřese, když se podívá na mapu evropských území nejvíc ohrožených erozí. Je to Řecko, za ním následuje Itálie a Španělsko. Je sice pravda, že středomořské klima se zimními přívalovými dešti a strmými svahy hor přeje půdní erozi, tu ale třeba hornatá, monzunová Indonésie zvládá mnohem lépe. Domnívám se, že i zde hraje svoji roli žití na dluh, na úkor budoucnosti.

Co se děje u nás?

Nejprve výčet negativních jevů – rychlost zastavování zemědělské půdy se od roku 2000 zvýšila. Je to myslím tím, že všechny politické strany předem ustupují developerům, kteří dosahují největších zisků právě na laciných zemědělských půdách, kde koupí metr čtvereční za deset korun a prodají za tisíc. Je nutné říct, že většina českých zemědělců ztratila k půdě vztah, takže okolí je stále nazývá „jezeďáky“. Půda se ničí hutněním, chemizací i špatnou orbou.

Co se s tím doopravdy velkým problémem zemědělské půdy dá dělat? Některá opatření, jako třeba změna legislativy, mohou být relativně rychlá, jiná, jako je celková ochrana krajiny, mohou trvat dalších dvacet let. Zastavování zemědělské půdy je možné omezit třeba tím, že stavitel bude muset prokázat, že stavbu nebylo možné postavit v intravilánu obce nebo v opuštěné průmyslové zóně. Nájemci mají často tendenci dostat z půdy, co se dá, a pak odejít jinam. Je třeba navrhnout systém jednoduchých měření, pomocí kterých nájemce prokáže, že půdu vrací ve stejném stavu, v jakém ji získal, a jinak doplatí rozdíl v ceně. Dají se nastavit místní daně třeba tak, že nejvyšší daň by se platila ze zastavěné zemědělské půdy a nejnižší z půdy, kde se skutečně něco pěstuje. Rovněž je možné navrhnout systém dotací či daňových úlev například pro vlastníky, kteří v ohrožených územích provádějí terasování polí.

Často myslím na anglického kolegu S. Andrewse, který mi říkal, že u nich v hrabství platí zásada, že golfové hřiště je možné postavit pouze za použití běžné zemědělské techniky, a to proto, aby jej bylo možné zase jednou za použití stejných strojů vrátit zemědělství. Tím chci říct, že někdy stačí dobrá vůle a situaci je možné zlepšovat i bez velkých investic.

Z globálního hlediska se dá hovořit o vstupu do nové doby, kdy potraviny, a zejména ty laciné, již nejsou samozřejmostí, ale něčím, oč se člověk musí starat a zasloužit si to. Mám před očima francouzskou fotografii kupodivu nikoliv z dávného feudalismu, ale z roku 1930, kdy zemědělci ručně v koších vynášejí na pole půdu spláchnutou při velkých deštích. Tak nějak celá staletí vypadala běžná péče o půdu a o jídlo.

Na vyšší terase vlevo ležel řecký přístav Doriskos. Moře tehdy zasahovalo až pod svah. Přístav ležící poblíž řecko-turecké hranice byl jedním z opěrných bodů Peršanů při tažení proti Athénám. Moře je jako na mnoha místech ve Středomoří zanesené půdou erodovanou v okolní zemědělské krajině. Jsou jí miliony tun.

Místa z druhé strany

Dvojí ráz sudetské krajiny

Pováleční přistěhovalci nemají jistotu, zda bohové Sudet jsou s nimi, nebo proti nim. Jsou opatrní a nemají rádi cizince. Stále se bojí toho, že přijde někdo jako oni sami. Co kdyby je vyhnal z jejich domovů, vždyť i lidé, kteří tu žili před nimi, byli nějakou politickou mocí a dočista bez obrany odesláni někam daleko, kam se báli odejít. Dívají se z oken, pátrají po charakteru cizince. Jsou ostražití a neproniknutelní. Strach posiluje jejich jednostrannou chytrost.

Zapomenutý novopacký básník Jan Opolský hovořil o kraji dvou poloh:

…tento kraj mohl mít tvářnost dvojí:

jednu, jež tupě zraňuje, jinou, jež rány hojí

A člověk si skoro všude v Sudetech uvědomí, že zde žije na nějakém rozhraní mezi cizotou a násilím na jedné straně a klidnou útěšností na straně druhé. Jaký je charakter zranění? Je to nedostatek zapomínání v kraji, kde nikdy nebylo lehké se uživit. Na leteckých snímcích okolí Tachova z roku 1947 téměř nevidíme ovocné stromy. Ty vždy přinášejí nějaké krajinné sládnutí, nějakou hojivost. Není to tak dávno, co odtud odtáhli husité. V tomto chladném kraji rány sice nehnisají, ale také se příliš nehojí.

Ale na druhou stranu: jaký je charakter hojivosti? Lidé zde žijí již tři generace a ta poslední už je tu doma právem předků. První a druhá generace víc braly, než dávaly, ale ta třetí dává a kraj stejným odplácí. Právě v těchto letech se kyvadlo sudetské krajiny překlápí z polohy zraněného kraje do polohy hojivé. Vnímáme to skoro všude v jižních Čechách či Krušných horách, ale mnohem méně v moravských Sudetech. Mezi Nízkým Jeseníkem a Českým lesem je možná rozdíl deseti dvaceti let.

V půlce srpna 2008 jsem byl v Pernolci na koncertě pro sudetskou krajinu. Sjelo se možná tisíc lidí a člověk měl pocit, že se ocitl na nějakém pernoleckém woodstocku. Lidé se sešli, známí se zdravili, šli spolu na pivo, pak se hřáli u ohňů. Člověk to vnímal jako náplast, jako malý smírčí kříž vetknutý do zdejší krajiny. Bylo cítit, jak se kraj – alespoň v této chvíli a na tomto místě – dává dohromady. Za pár let to už nejspíš bude jiná, sice stále trochu pochmurná, ale přeci jenom otevřenější a víc přátelská země.

Hazmburk

Adam říká: „Měl jsem sen o tom, že jsem Izmael a musím najít mořské pobřeží, ale zabloudil jsem mezi poli, na kterých hořely stohy. Nade mnou se v odlesky ozářené temnotě tyčil vrchol a na něm stály dvě věže – jedna byla bílá a druhá černá.“ Byl to Hazmburk a mně se možná zdálo o Karlu Hynku Máchovi, který se na něj díval z okna své litoměřické komůrky. Byl to jeho poslední spatřený hrad, protože potom hasil požár pod Radobýlem a bůhvíproč zemřel. Do deníku jsem si potom poznamenal: „Čtverec nad přeponou udělat z víry, nadějí prchavou vykrátit díry“ (R. Weiner). Ale nebyl jsem si jistý, zda hovořím o tomto místě mezi věčně hořícími stohy, nebo o svém smutku.

Hazmburk je předsunutá hlídka Českého středohoří. Tvar kopce je podobně jako na Troskách či Ještědu zvýrazněn níže položenou okrouhlou Černou věží, postavenou z čediče, a výše položenou čtverhrannou Bílou věží, postavenou z pískovce. Světlý pískovec v 50. letech zešedl dýmem z tepelných elektráren, takže dnes na hradě Hazmburku čili Klapém stojí dvě tmavě šedé věže. Tvar kopce je protáhlý a sleduje vulkanickou žílu. Těžké sopečné horniny se zabořují do okolních jílovců, které vytlačují, a v podobě velkých sesuvných boulí zavalují úpatí kopce a ohrožují domy nedaleké vesnice.

Co je Hazmburk? Je to především buď výšinné sídliště, nebo kultovní místo z doby, kdy lidé začínali používat železo. Je to vrchol obklopený sady, pod kterým spatříte ohradní zeď malého městečka, které v tomto nepraktickém a suchém místě zaniklo před čtyřmi či pěti staletími. K Hazmburku kráčíme velkým obloukem a vychutnáváme neustálou, ale vždy jemně monumentální perspektivu, která se každých několik desítek kroků mění podle toho, zda se obě věže v oku poutníka sbližují nebo oddalují. Některé hrady jsou krásnější zdálky než zblízka.

Na Valečov u Mnichova Hradiště a na Hazmburk jezdíme na jaře, když kvetou ovocné stromy a na skalnatých loučkách mezi čedičovými sloupky rozkvétají jarní květiny. Hazmburku se vyhýbáme za bouřky, protože vrchol v okolní rovině funguje jako hromosvod a zabíjí lidi, jako by je obětoval nemilosrdným bohům hromu. Některému posvátnu je lepší se vyhnout.

Temnou skalnatost Hazmburku je možné vykrátit procházkou kolem řeky Ohře mezi starými duby libochovického zámku. Zatímco Hazmburk se nás právem silnějšího zmocňuje, Libochovice nás opět zklidní a obrys krásy zde opět připomene Arkádii. Kdo však miluje skály a věže, může se vydat na sever k Vlastislavi a Košťálovu. Hořící vzpomínky a neklidné sny však zkrotí teprve louka na vrcholu vysokých Hradišťan (752 m) v náručí pravěkých valů, jejichž obrys se srdci podobá.

Kratochvíle

Jorge Luis Borges říká, že není ani tak důležité knihy číst, jako se vracet k přečtenému, jež nám působilo radost. Na studentských exkurzích je pěkná jedna věc – neustále se vracíte na stejná místa. Běžný turista by Kratochvíli navštívil jednou dvakrát za život, ale teď se sem vracíme již po patnácté a vždy v máji, který renesanci sluší. Kratochvíle se mi vždy líbila, ale pod kůži se mi dostala snad až při páté či šesté návštěvě, kdy jsme seděli ve Zlatém sále v prvním zámeckém patře a vyprávěli si o počátku pyšného lineárního novověku. Vítr se opíral do vodního příkopu a paprsky dopoledního slunce dopadaly do vln pod takovým úhlem, že stropem sálu zdobeným bohatým štukem s antickými motivy procházely prchavé světelné vlny. Sem a zase tam a po chvíli znovu jako zámkem, který zní věčnou ozvěnou skleněných zvonků. Tušení bahnitých kaprů v okolních rybnících a drsný paví křik ze zámecké zahrady. Žádné hluboké myšlenky, žádné přízraky, jen křišťálové bytí okamžiku jako někde v Toskáně. Hladká bezstarostnost podobná pražské Hvězdě, když se zrovna nepokouší filozofovat.

Na místě bývalého dvora Leptače obklopeného oborou vznikl po roce 1580 jeden z nejkrásnějších renesančních zámečků celých Čech. Není velký architekturou, ale zasazením do zahrady a krajiny plné rybníků a cest. Není součástí žádného města, nestojí na kopci, je sám a spokojený v rovině plné vod a dubů. Představte si velký, obdélníkový dvůr, v jehož rohu, trochu stranou, v exilu (aby moc nepřekážel) té bohatýrské doby lovců a válečníků stojí malý, uvnitř zlacený kostel. Ke hradbě přiléhají konírny a pomocné budovy, nad kterými ční celé městečko komínů podobných čínským věžím – a každý jiný.

Uprostřed je velká vila obklopená vodním příkopem, který v létě chladí a za teplých nocí se na něm dá za svitu pochodní jezdit na pramičce a hrát na břeskné žestě Vejvanovského sonáty. Do toho zvrací opilí šlechtici, čemuž se zde říká „krmit kapry“. Seno voní z luk a nad zámkem letí šedý stín vyplašené volavky. Majitelé: Jakub Krčín z Jelčan, Petr Vok z Rožmberka a císař Rudolf II. Ani jeden zde dlouho nežil, žádný velmož nevtiskl tomuto místu natrvalo svého ducha. Nakonec zvítězily jižní Čechy, kraj příznivý a mírný, s lidmi, kteří rozumějí půdě, práci a vodě. Sladká jednoduchost zde trvá a blaží děti, myslivce i filozofy. Ta radost sedět v zahradě, líně listovat knihou o posledních Rožmbercích či zuřivém Rolandovi, odhánět všechny žárlivé bohy a pozorovat pávy, přezdobené slepice. Jak se člověku chce vrátit po šestnácté!

Kolín

Kolín je zvláštní město, jehož tajemství je skryté pod rovinatou labskou plání. To je osud i dalších polabských měst – většinou stojí jako Přelouč či Čelákovice na 6–10 metrů vysokém pahorku nad řekou, tak aby je neohrozily ani velké povodně. Pahorky byly malé, a tak se města leckdy k vlastní škodě posunula blíž řece. Téměř všechna polabská města – a Kolín zejména – mají pravěký základ. Ale jaký! Podle množství a kvality nálezů to vypadá, že mezi významem Kolína a Prahy v období od pravěku do 9. století nebyl velký rozdíl. Slovanské šperky z kolínského nálezu jsou dokonce krásnější než šperky z pražských slovanských pohřebišť. Centrum českého království mohlo vzniknout někde mezi Kouřimí a Kolínem.

Kolín je matoucí tím, že vypadá jako charakteristické, nudné provinční město. Neční na žádné skále nad řekou a působí spíš takovým anti-adrenalinovým, dříve bychom řekli ospalým, dojmem místa, kde se zastavil čas. Ale podívejme se na tento kraj z hlediska katedrál. Staveb katedrálního typu, tedy rozsáhlých románských či gotických kostelů s věncem kaplí je u nás šest, a pokud bychom po právu počítali i západočeské Kladruby, bylo by jich sedm.

Čtyři z nich leží mezi Kolínem a Kutnou Horou a jenom dvě v pražské oblasti. Jedná se především o dvě kutnohorské katedrály – o úplně první českou „katedrálu“ v Sedlci a dál o kutnohorskou sv. Barboru. Třetí „katedrálou“ je nedostavěné presbyterium kolínského kostela sv. Bartoloměje – všimněte si, jak zvláštně z dálky působí zvýšená oltářní část oproti nižší lodi kostela. Čtvrtou podobnou stavbou je jediný gotický pilíř, který je mohutnější než pilíře svatovítské katedrály, ale osaměle ční uprostřed návsi v Klášterní Skalici a chodí kolem něj slepice. V pražské oblasti dodnes stojí katedrála sv. Víta, ale za husitských bouří byla zničena katedrála na Zbraslavi.

Skutečné tajemství Kolína (je tam, vím o něm) nejspíš nebude nikdy odhaleno, protože zástavba města zakryla jeho pravěké kořeny. Zůstaly jen stopy podivných pocitů z ranních procházek v kamenitých uličkách pod kostelem svatého Bartoloměje a kolem náměstí – když mají v Nymburku na náměstí megalitický hrob, co asi leží pod Kolínem? Mohlo se stát, že Petr Parléř by v Kolíně postavil ještě krásnější kostel, než je Svatovítská katedrála. Ale i tak sklenul vysoký chór uzavřený šesti stranami desetiúhelníku, kolem presbytáře ochoz uzavřený sedmi stranami dvanáctiúhelníku a věnec šesti chórových kaplí uzavřených devíti stranami osmnáctiúhelníku. Kolínský kostel ani pražskou katedrálu Parléř nedokončil. Z obou zbylo zhruba stejně rozsáhlé torzo, ale sv. Vít na vysokém hradním návrší se stal ikonou Čech, zatímco svatého Bartoloměje, pravděpodobně druhé vůbec nejvýznamnější Parléřovo dílo, znají jen odborníci.

Pod romantickým vlivem shledáváme neobvyklá mysteria na vysokých skalnatých návrších a pevných pohraničních hradech. Ale pátráme-li dlouho a nezaujatě, začne vystupovat ještě jiný obraz Čech – ten, ve kterém jsou skutečně tajemné české krajiny maskovány fádními rovinami Kladenska, Slánska či Kolínska.

Loket

Do Lokte se nejsnáze přichází údolím Ohře od Svatošských skal, ale město je nejlépe vidět z mostu anebo z vyhlídky u silnice naproti hradbám. Postáváme na druhém břehu řeky a já se ptám: Co bych měl vyprávět o tomto městě? O srostlicích krystalů živce ze zdejších hrubozrnných žul, které zde sbíral už Johann Wolfgang Goethe? O románské rotundě skryté v gotické věži anebo o průhledu úzkou ulicí na barokní sloup? Měl by se člověk zabývat podzemním vodovodem a jeho štolami táhnoucími se od hradu k domům na náměstí?

Prudič Milton mi říká: „Nech toho. Všechna místa, která navštěvujeme, si zaslouží chválu a návrat. V celém Lokti (snad až na železný meteorit, který sem kdysi spadl) není jedna jediná mimořádná věc. Síla Lokte je ve všech jeho budovách, skalách a vodách dohromady. V tom se podobá Telči, ale ta je víc krásná než romantická a postrádá loketskou temnotu. Vyjdi navečer do údolí a možná se budeš bát divoké honitby v oblacích, a to se ti v Telči nestane.“

Pokračuje dál: „Lidé si myslí, že město poznají, když se dozví něco o jeho historii a popíší jeho památky rok po roku, kus po kusu. To je velký omyl. Města, jako je Loket, chápeme nazíráním. Nic nevíme, sedíme někde na skále, díváme se přes údolí, jíme svačinu a pozorujeme město. Někdo pěstuje znalosti, ale my rozvíjíme nazírání. Znalosti jsou od lidí, ale nazírání je nejspíš od Boha. Sedíš a rozumíš. Myslím si, že v nějakém snu někteří z nás kdysi uviděli věčné město a zapomněli na to.

A teď ve všech krásných městech podobných Lokti, Úterý, Rabštejnu nebo Slavonicím shledávají střepiny svého snu a rozpomínají se na něj. To jsou ta neviditelná města, o kterých Marco Polo vyprávěl Kublajchánovi a jež popsal Italo Calvino. A je to víc, než kdyby znali historii jeho domů a paláců. Jenže místo, které jsi nazřel a pochopil, do tebe zatne drápky a nepustí tě, dokud jej nepoznáš. Takže nakonec se stejně nevyhneš všem těm rodům, které zde žily, jménům a datům, ale bude to pěna dní na pevném jádru neviditelného města. Nedělej to často, nebo s sebou povlečeš desítky sametových tlapiček zatnutých jemnými ostny pod tvoji kůži.“

Stojíme na mostě nad Ohří a rozprávíme tímto způsobem, jaký by nás v Karlových Varech ani nenapadl. Zapadá slunce a kozy oždibují na skalním ostrohu poslední trsy trávy. Nastává večer. Bereme do ruky – jako kdysi velký básník – velké vyrostlice živců vyvětralé z žuly v zářezu silnice. Ne, dnes večer nebudeme číst Goetha, stačí, že jsme žili jeho den. Ustává provoz a řeku je s prohlubující se nocí slyšet stále lépe. Zvuk vln se propracovává od okraje města k jeho středu. Naplňuje nás to uspokojením.

Kaznějov

Kaznějov, Chlumčany a Horní Bříza mají spolu hodně společného. Jedná se o významná ložiska keramických surovin, zejména kaolinu, která v poslední třetině 19. století dala vzniknout několika průmyslovým odvětvím. Kaolin byl používán nejenom na výrobu porcelánu, ale také barev a jako plnidlo do papíru. Byly dokonce doby, kdy se jemně plavený kaolin přidával do čokolád, a možná to byla ta nejzdravější součást. Z našedlých či barevných kaolinických jílů se vyráběly dlaždice.

Kaolin má jednu neobvyklou vlastnost – aby výrobky z něj byly skutečně krásné, musí být jemně modelován či kolorován. Úspěch dílny na výrobu porcelánu tak závisí nejenom na kvalitě suroviny, ale hlavně na kvalitě designérů a umělců. Často se stává, že tito umělci svým citem zasáhnou celé své okolí. Pozná se to na zámeckých sbírkách, koncepci velkých zahrad, na omalovaných porcelánových plaketách na hřbitovech i na jakémsi uměleckém duchu, který v těchto místech přetrvává nejspíš z toho důvodu, že zdejší lidé si navykli používat krásné věci.

Ve starších dobách se kaolinová surovina dobývala pomocí šachtic a štol. Štoly místy přecházely do velkých komor, jaké dodnes stojí v Nevřeni na sever od Plzně, anebo do tzv. „cylindrů“ neboli válcovitých komor. První plavírny kaolinu byly nesmírně prosté – jednalo se o dlouhé žlaby, ve kterých se v horní části usazoval písek a v dolní části kaolin. Pokud kaolin obsahoval hodně křemenného prachu, využíval se např. na nádobí nebo obecně na masivní výrobky, ale čistý bílý a vazký kaolin sloužil k výrobě uměleckých předmětů. Kvalitní výrobky se obvykle dají poznat podle způsobu, jak umělec zachází se světlem. I zcela bílé předměty působí živým dojmem díky struktuře vzniklé odrazem světla na různě orientovaných plochách.

Na jednom uměleckém workshopu v plaském klášteře nás holandští umělci upozornili na barvu, která je pro nás tak běžná, že nám zcela zevšedněla, ale jim přišla specifická pro Čechy a nesmírně krásná. Jedná se o žluté okrové barvy, které byly v Plasech a na dalších místech vyráběny z pálených železitých okrů, jaké vystupují v okolí kaolinových ložisek. Pokud tuto barvu srovnáme se současnými barvami, všimneme si nějakého pohybu živosti, zatímco moderní barvy jsou sice pastelové a zcela jednolité, ale zároveň nudné a mdlé. Přítel Vladimír se domnívá, že to je tím, že staré okrové a vápnité barvy obsahují i poměrně velká písečná zrna. Barva trochu omokne, zrnka křemene začnou vyčnívat nad povrch, přitahují a nerovnoměrně odrážejí světlo, fasáda domu se mění podle ranního či odpoledního osvitu a ročních dob.

Bílý kaolin nás tak učí něčemu podobnému jako bílé barokní sochy – porozumět kvalitě světla. Přírodní okry nám pomáhají rozlišit živé a mrtvé barvy. Krása je věru v oku vidoucího, v srdci rozlišujícího a v pohybu neovlivnitelného světla.

Vltavský luh a Lipno

Česká pohraniční horstva mají málokdy tvar pořádných hor, ale většinou, jako na Šumavě či v Krušných horách, to jsou pláně. Vlastně se jedná o podobný typ reliéfu jako někde ve středu české země, ale horotvorné pohyby jej vyzdvihly o pár set metrů výš. Přicházíme z nížin, stoupáme do hor a najednou – jaké překvapení! – se ocitáme na kopcovité planině tolik podobné té, ze které jsme vyšli.

Horní tok Vltavy vlastně teče rovinou, i když leží ve výši okolo 800 m nadmořské výšky. Meandruje plochou vltavickou brázdou, jejíž dolní část je zatopena vcelku mělkým Lipnem a vytváří systém odstavených ramen, rašelinišť a mokřadů, které patří k tomu nejcennějšímu, co lze na Šumavě vidět. Společně s Třeboňskem se jedná o jedno ze dvou míst na našem území, kde se zdržuje los. Nad hlavou vám může přeletět orel mořský nebo orel křiklavý, zatoulaná volavka bílá či dokonce kajka mořská. Mokřady zarůstají borovicí blatkou i voňavým rojovníkem. Pod nohama se zatřpytí červené bobule klikvy jako někde v ruské tajze. Ale vůbec nejtajemnější jsou různé bahenní houby, jako je třeba holubinka rašelinná.

Když se podíváte na mapu Šumavy, která zasahuje na obě strany hranice, uvidíte obrovský rozdíl. Na rakouské straně leží drobné osady a samoty skoro na dohled, ale na české straně můžete jít dlouhé kilometry pustinou bez lidí. Vyhnání německy mluvícího obyvatelstva bylo tragédií pro lidi, ale příroda jej využila k nenápadnému návratu.

Země je zde silná a není ochočená jako kraj dole v nížině dotýkaný a proměňovaný lidmi nejméně dvě tři tisíciletí. Divočina mimo nás probouzí divočinu v nás, takže pověsti zde jsou kruté a démoni obzvlášť nebezpeční. Povídá se tu o lidožravém stromu, který pohltil dřevorubce, ze kterého zbyl jen pramínek krve prýštící ze škvíry v kůře. Kdysi v pravěku se podobné pověsti snad vyprávěly i ve středních Čechách, ale kultivace země vykonala své i s přízraky, jež pobledly a odložily svoji hrůznost.

Běžný návštěvník nejspíš nespatří orla křiklavého, podivné holubinky, ba ani obyčejného divého muže, ale uvidí mech a pestré kameny, které volně plynoucí ve snech, jako když loď pluje ztichlým horským tokem, doprovázely místního rodáka Adalberta Stiftera až do Vídně. Tak velkou moc má zdejší příroda, že ten, kdo se zde narodil nebo dlouho žil, již nikdy nemůže zapomenout na oblé kameny pokryté lišejníkem, nejistou půdu pod nohama, svraštělou borku bahenních borovic a ticho na mrtvém luhu.

Litoměřice

Za Litoměřicemi vstupuje Labe do hor, i když by z nich mělo správě vytékat. Je to tím, že řeka je starší než hora a tekla tudy někudy ještě v dobách, kdy České středohoří skoro neexistovalo. Ono to Labe zkusilo dvakrát a teprve v České bráně mu to vyšlo. Nejprve, hluboko v třetihorách, si to veletok, Praotec Labe, tekl přes Prahu až k Žatci, kde se vléval do jezera severočeských pánví a odtud možná pokračoval dál přes Německo směrem k severu. Pak mu cestu zablokovaly Krušné hory a západní Čechy se nahnuly směrem ke středním, takže nejnižší místo krajiny se posunulo právě k labským zlomům v okolí Litoměřic. Tímto způsobem měkké a poddajné překonává pevné a odolné.

Čechy v pravěku a v novověku můžeme trochu zjednodušeně dělit na dvě kulturní zóny, a to podle transportu soli. Je to obchod, který trvá celá tisíciletí. Jih země solil z alpských ložisek u Salcburku a sever solil ze Saska. Úsměv jihočeské madony vyrůstá z Podunají, ale sever je spíš ovlivněn Lucasem Cranachem a jeho dílnou. Litoměřicko stojí blíž Porýní než Bavorsku. Žernosecké víno to stvrzuje. Centrum solného obchodu se nejspíš stěhovalo z Kalvárie v Portě Bohemica do Lovosic a pak do dvou pravděpodobných opevněných poloh na výšinách nad řekou v místech, kde leží jak litoměřické náměstí, tak katedrála.

Litoměřice jsou město na rozhraní hor a nížiny, německého a českého živlu, vod a skal, piva a vína. Jsou spojovány s Karlem Hynkem Máchou, ale on zde spíš zemřel, než žil. Město proslavil katolický seminář se svojí dlouhou řadou světců, mučedníků a fízlů všeho druhu. Je to místo, které má svoji slunnou a laskavou tvář, ale také se zde narodil mistr podivnosti a hrůzy Alfred Kubin. Město to je nejednoznačné, skrývající i prosvětlující. Má povahu karavanního města, které je ve všech směrech křižováno obchodními cestami. Cestovatelé zde zanechávají jak umělecká díla zvláštní krásy, tak i své neřesti. Snad proto byly Litoměřice mnoho staletí jedním z hlavních českých měst.

Písecké vrchy

Měl jsem to štěstí, že jsem Písecké vrchy začal navštěvovat ještě během studií na hornické průmyslovce v Příbrami, protože to, co člověk pozná mezi dejme tomu patnáctým až dvacátým rokem, jde s ním celý život. Jezdívali jsme sbírat minerály do živcového lomu U obrázku na Kraví hoře. Už samotná cesta osobním vlakem byla zážitek. Někde u Milína se změnil pocit krajiny. Chladné, poněkud sevřené Příbramsko se na několika kilometrech proměnilo v obilím a skřivánkem zlátnoucí zem obklopenou kopečky pokrytými tmavými lesy. Široký pruh krajiny mezi středními a jižními Čechami dodnes považuji za jeden z nejkrásnějších koutů celé naší země.

Písek sám leží ve vnějším, Rožmberky a italskou renesancí příliš nezasaženém pruhu jižních Čech. Jižně od něj se jako ostrov v zemědělské strakatině vyvyšuje lesní komplex Píseckých vrchů a teprve dál na jih začíná dominovat Šumava – nejprve jako sladká a úrodná česká zem a směrem dál do hor jako skřety, lesními strašidly i anděly Páně navštěvovaná vysoká Šumava.

Lom U obrázku představuje jeden ze zašlých divů mineralogických divů celých Čech. Pegmatitový peň v sobě obsahoval několik evropsky významných minerálů. Především se jednalo o drobné lesklé tabulky bertranditu, který zde vznikal zvětráváním berylu, dále o vějířovitý písekit (o kterém dnes víme, že to je směs minerálů), blednoucí růženín a zejména o drahokamové beryly. Koncem 19. století byly písecké nerosty za vysoké ceny prodávány ve vídeňských obchodech s přírodninami.

Čechy vždy poskytovaly málo drahokamů. Patřil mezi ně český granát, safír z Jizerské louky a rovněž písecký heliodor z rodu berylu. Obecný beryl vytváří nazelenalé, neprůhledné sloupečky, ale drahokamové odrůdy mají jasné barvy a živý třpyt. Písecké heliodory jsou nádherné i bez broušení. Jedná se o korodované sloupce pokryté důlky a liniemi paralelních krystalů barvy dobrého žlutavého až žlutozeleného vína. Byly však nalezeny i modrozelené akvamaríny.

Heliodor řecky znamená dar slunce. Má to být kámen řádu, který udržuje ve stálém a neměnném chodu dráhu Slunce a střídání dne a noci. Čarodějnice z Blanského lesa se dokonce domnívají, že drahokamové odrůdy berylu ruší magické operace. Představují si, že čaroděj vysílá zlolajný aurální paprsek, který se přisaje k solárnímu plexu manipulovaného člověka. Radí proto připevnit si na noc lepicí páskou heliodor na plexus. Jenže dnes s námi nemanipulují čarodějové, ale politici, ekonomové, reklamní agentury i ta forma institucionalizované lži, které se říká marketing. Tolik heliodorů není v celých Píseckých horách!

Postupně jsme procházeli celé pohoří a pátrali po zaniklých lokalitách. Kde jsou doly na kaolin a metr mocná žíla zemitého opálu? Nikdy jsme ji nenašli. Zato u Ptáčkovny jsem poprvé po letech odkryl naleziště nazelenalého amazonitu – štěpného živce s fialovými skvrnami rozvětraných topazů. Pamatuji se na balvany ve skvrnitém lesním slunci, černá slunce skorylů, masivní růženín, zlaté doly na Havírkách i na několik rozptýlených mohyl starší doby železné. Umím si představit skromné obětiny kladené pod velkými žulovými balvany. Něco keltského či hodně starého zde visí ve vzduchu. Splývají mi Albrechtice u Sušice s masivním románským kostelem pod keltským Sedlem a nedaleké Albrechtice nad Vltavou s možná nejkrásnějšími románskými freskami v Čechách, ležící pod Vysokým Kamýkem.

Mohl bych vzpomínat na lidi – na Váchalovu družku Annu Mackovou, která píseckým Albrechticím věnovala cyklus dřevořezů, na malíře Svatopluka Máchala a jeho léta vytvářené kresby z píseckých zahrad a lesů, na mytického spíš než na skutečného Jana Cimburu a na archeologa Bedřicha Dubského. Písecké vrchy jsou kraj bohatý přírodou, památkami i lidmi, ale hlavně jím prochází nějaká hluboká časová osa sahající do pravěku a ještě dál k dobám, kdy se z místních žul odštěpovaly pegmatitové žíly s drahokamovými dary slunce, lesů a vod – heliodory a akvamaríny.

V údolí Jizery

Semily jsou zvláštní město – už to není Český ráj, ale ještě to nejsou Krkonoše. Semily mají jednu věc společnou s Brnem. Když se Brňáka zeptáte, co se mu na Brně líbí nejvíc, tak se zamyslí a řekne: „Víte, Brno má krásné okolí.“ Semily jsou pozoruhodné tím, jak málo pozoruhodné jsou. Ono je trochu obtížné chlubit se velkým spisovatelem s nejasnou minulostí – Ivanem Olbrachtem, konzervativním politikem 19. století Františkem Ladislavem Riegrem (který se navíc k Semilům nikdy zvlášť nehlásil) nebo spisovatelem a disidentem Pavlem Tigridem, kterého pro osobní statečnost pár lidi milovalo a ze stejného důvodu ještě víc lidí nesnášelo. Jičín má alespoň Rumcajse a Valdštejna, Turnov Karla Vika a české granáty a Nová Paka acháty a neobyčejné množství velkých umělců. Semily mají jeden primát – v roce 1878 se právě zde rozeběhla výroba kopírovacích strojů, jakýchsi Ur-xeroxů, zvaných hektograf. Dnes bychom si bez kopírek svět ani představit neuměli.

Semily byly hluboko do 19. století vesnicí postavenou z krásných roubených domů, které požár po požáru odcházely a bývaly nahrazovány spíš průměrnou architekturou chudého kraje. Semily mají přesto svůj velkolepý zámek, který trochu – i když to zatím nikdo neví – co do vzhledu a rozlohy konkuruje sídlu francouzských králů ve Versailles. Je to Schmittova textilní továrna zachovaná ve stavu historizující architektury roku 1862. Ve stejném roce bylo v Praze uvedeno do provozu Prozatímní divadlo, ale již se v plánech rýsovala novorenesanční budova Národního divadla. Ve stejné době v podobném slohu vyspělé renesance začal navrhovat Ignác Ullmann palác Lažanských na Příkopech a také budovu České spořitelny dnes patřící Akademii věd (1858–62). V místě zvaném Řeky nad Semily však stojí textilní „palác“, který dobou, kvalitou a slohem doplňuje honosné stavby pražské Národní třídy, i když tak činí z úhlu periferie Čech a v užitném industriálním duchu.

Pod tímto novorenesančním palácem řeka Jizera vstupuje do skalnatého kaňonu, na jehož druhém konci je další skoro zázračná stavba vodního díla Spálov (1921–25) s rondokubistickými prvky a freskou oslavující elektřinu. A mezi oběma industriály dobře zasazenými do krajiny – v případě Schmittovy továrny se jedná o velkolepou krajinnou kompozici v široké říční nivě, v případě spálovské elektrárny o přírodu nerušící architekturu – leží kus hornojizerské divočiny, kterým prochází Riegrova stezka.

Je to ovšem divočina středoevropská, kterou projíždí vlak a kde na obou koncích stojí hospody, o jejichž otevírací době kolují neurčité legendy. Riegrova stezka je přírodním klenotem města a její otevření v roce 1909 způsobilo národní senzaci, které se celé týdny věnoval český tisk. Bylo to něco jako dobývání dvojnásob ztracené krajiny – vyrvání mocné přírodě i pokus národně se opevnit na okraji již německy mluvících Sudet. Abychom porozuměli naléhavé povaze této poziční války a přiblížili ji této době, byla to podobná situace jako současný svár holandských a arabských předměstí na okraji Rotterdamu. Na město ale rovněž dopadal zcela moderní stín jednoho velkého, monopolního podniku Schmittovy textilky, který podobně jako boleslavská Škodovka v dobách své největší slávy ovlivňoval vzestup i úpadek města.

Semily se staly podkrkonošskou anomálií, něco jako o kus dál Liberec v malém. Rychle ztrácely ráz původní vesnice či městyse. Lidé sem přicházeli za prací, v maloměstském prostředí rychle ztráceli své staré zvyky i bývalou zbožnost a novou nenabývali. Byli trochu hladoví, trochu vykořenění a bez většího vztahu k okolní krajině. Toto dědictví ostatně nesou Semily dodnes.

Krajina, ve které je cítit čas

Česká archeologická koncese leží na ploše asi dvou kilometrů čtverečních v Abúsíru. Když je dobré počasí, člověk odtud napočítá 14 pyramid a znalec i víc, protože rozezná ty nedokončené. Abúsír je součástí největšího pohřebiště na světě, které se podél okraje nilského údolí táhne v pruhu širokém 300–500 metrů a nejméně 12 km dlouhém. Zároveň se nejspíš jedná o nejdéle kontinuálně využívané pohřebiště s prvními pohřby v předdynastické době a posledními za Koptů, tedy někdy v rozmezí od 31. století před Kristem až po 7. století naší éry. Kromě lidí zde byla pohřbívána zvířata. V jedné skalní hrobce naproti našim mastabám „MM“ bylo nalezeno zhruba 1,5 milionu mumifikovaných ibisů, na jiných místech desetitisíce koček, mnoho býků a nejméně jeden rejsek pohřbený s černým, krychlovitým kamínkem.

Je to krajina, ve které je cítit čas. Dříve zde prý lidé často vídávali šedavé stojící stíny zemřelých a obrysy posvátných zvířat, které pak odcházely do svých podzemních domů. Je to příjemné místo a v hrobkách je klid. Atmosféra pohřebiště je návyková. Mohlo by to být tím, že egyptští mrtví nejsou tak docela mrtví. Žijí si zde v nějaké tajemné komunitě se zvířaty a bohy a občas chtějí klábosit, podobně jako si současní Egypťané povídají ve svých čajovnách. Jsou však zdvořilí a velice pomalí. Těžko si zvykají. Za živa měli svou úroveň a ani nyní z ní nechtějí slevit.

Účastníci archeologických expedic čistí a obnovují polorozbořené hrobky, a tím si pozvolna získávají důvěru stínů. Ty k nim někdy přistupují a z nevelkých hlubin podsvětí se dotýkají odizolovaných drátů kolektivní mysli. Člověk soustředěně pracuje na nějakém racionálním, vědeckém úkolu, ale přitom nevědomě

komunikuje s celou masou kolektivní bytosti pohřebiště, ve které se většina stínů již dávno rozpustila. Jen někdy se zarazí a položí si otázku: Vysávají mě nebo mě obdarovávají? Možná, že znám odpověď na většinu těchto případů. Stíny si berou sílu člověka, která však stále přitéká a obnovuje se, ale zanechávají po sobě neobvyklé haraburdí nepoužitelných darů, které s člověkem setrvává celé roky.

Člověk se pak v mysli cítí neprakticky obdarován, přehlouben a pročištěn pro tok oscilujícího času. Z abstraktního slova „věčnost“ se pak stává bezčasí připomínající stojaté vlny v přístavu obkrouženém hrázemi. Pohřebiště nenese náklad času do nekonečných vzdáleností nejzazšího vesmíru, ono jej jenom zpomaluje, téměř zastavuje.

Některé jiné krajiny, místa, kameny a stavby to rovněž umějí. To se jenom v Egyptě pod vlivem mocnějších sil velkých hrobek, pyramid a polí mastab učíme zacházet s Polabím a dalšími tuzemskými krajinami. Přerušíme-li totiž tok aktivního bezčasí, přestanou nám stíny dávat dary.

Na sever od Olympu

Pro antické Řeky končilo vlastní Řecko na severu pod horou Olympem. Dál už byli barbaři – Makedonci a Thrákové. Po úpadku Athén a Sparty však právě odtud vyšel Alexandr Veliký a v třiatřiceti letech dobyl svět. Narodil se ve městě Pella, což je dnes skoro předměstí Thessaloniky, tedy té Soluně, odkud k nám Slovanům přišli Cyril a Metoděj. Úrodná Makedonie, která se svým severním okrajem opírá o vysoké, medvědy oplývající pohoří Rodop, je částečně i naší českou pravlastí, protože pravděpodobně odtud kolem roku 530 migrovaly první slovanské skupiny do české kotliny.

V Soluni se však narodil i další vojevůdce a státník světového kalibru – Kemal Mustafa Atatürk, zakladatel moderního Turecka. Právě zde „načichl“ evropanstvím, nelibostí vůči islámu a touhou ukázat všem – zejména povýšeneckým Arabům i bohatým místním Židům, že Turci nejsou podřadný národ. Jako by se v něčem opakovala historie Alexandra Velikého. Ovšem srovnávat velkého Makedonce s velkým Turkem se nehodí, a tak i poměrně podrobní místní průvodci mlčí o Atatürkově muzeu a rodném domu skrytém za čtyřmetrovým železným plotem tureckého konzulátu na ulici svatého Demetria. Dá se v něm vidět kuchyně jeho matky, státníkova košile i kopie školních vysvědčení.

Soluň je inspirativní násilné město několika kultur, kde počátkem minulého století žilo víc Židů a Turků než samotných Řeků. Athény mají vzpomínky, ale Soluň má ducha. Podobá se skvělé Budapešti posunuté dál na jihovýchod. Bydlí v ní milí, tvořiví lidé, kteří si odedávna potrpí na neuvěřitelné masakry.

U Itálie jasně vnímáme její rozdělení na severní, průmyslovou část, která se v něčem už podobá Německu, a jižní, kdysi venkovskou část země, která má něco ze severní Afriky. Podobné členění však existuje i pro Řecko na jih a na sever od Olympu. Když jsem řeckým přátelům navrhl, že by ekonomickou krizi mohli vyřešit opětovným spojením alespoň severní části země s rostoucí ekonomikou Turecka, chtěli mě utopit ve znečištěných vodách zálivu.

O Řecku hovoříme jako o nemocné zemi, ale existují zde relativně zdravá jádra, která by byla schopná se vlastními silami postavit na nohy, kdyby je nesvazoval těžký kámen národní ekonomiky. V Athénách bych se bál investovat jediný eurocent, ale v Makedonii bych šel do investičního rizika, a to z balkánsky nepřijatelného důvodu – ne kvůli Alexandrovi či Cyrilu a Metoději, ale pro město, které svým duchem inspirovalo Kemala Atatürka k jedné z největších revolucí Blízkého východu. Nechť mi Řekové prominou!

Obnovení osmanské říše

Před více než dvaceti lety jsme projížděli východním Tureckem do Íránu a dál až do Indie. Shodou nečekaných okolností jsem se letos do východní Anatolie vrátil a od té doby jenom užasle vrtím hlavou nad tím, co se na východě Turecka děje. Býval to zastrčený kus světa, kde lidé žili v malých domech s kamennou střechou ve vesnicích, které mohly až na pár detailů náležet devatenáctému století, ale klidně také osmnáctému.

To, co se tam dnes děje připomíná velkou přestavbu slovenské vesnice v letech 1950–70. Celé čtvrtě staré zástavby jsou opouštěny a na jejich místech vyrůstají buď typizované čtvercové vesnické domky, anebo přímo skupiny malých panelových domů. Turecké stavitelství přitom už dávno není zápas o nalezení pravého úhlu, Turci se v Německu naučili nejenom stavět, ale také poměrně rozumnému urbanismu, kdy domy na předměstí kolem sebe mají dostatek volného prostoru a tu a tam nějaký park s květinovými záhony. Ve velkém se pustili do vysazování stromů. Krajina se mění před očima.

Člověka přitom nejvíc zaráží kvalita výstavby. To, co dnes vzniká v zapomenutých horách, je v průměru kvalitnější než podobná výstavba u nás. Větší domy a nová sídliště kolem měst spíš připomínají Francii nebo Německo. K tomu dochází k velkorysé modernizaci silnic a dálnic. I přes stíny turecké společnosti je všude cítit nějaká dravá sebevědomá energie. Na stavbách jsme sice viděli usínající dělníky, ale také už přicházela tma a lidé ještě pracovali. V té době by Řekové už seděli v kavárně.

Turecko má 72 milionů lidí a z toho 20 milionů žije v hlavním městě Istanbulu. Průměrný věk populace je o deset let nižší než v zemích Evropské unie. Z vládních materiálů starých dva nebo tři roky mezi řádky celkem jasně vyčteme tehdejší strategii – vychovat vzdělané a pracovité Turky, kteří pak budou pracovat ve stárnoucí Evropě. Jenže to se změnilo. Evropa Turecko odmítla a možná udělala dobře, protože třeba obyvatelé Vídně mají občas dojem, že Turci kapku po kapce město nakonec dobyli.

Nyní se rýsuje nový turecký plán, který počítá s kompletní modernizací celé země. Už není důležitý jenom západ s továrnami kolem Istanbulu, ale východ se stává spojnicí na Írán, Irák a do kaspické oblasti. Jednou, až se zklidní válečná situace, budeme překvapeně pozorovat, že zde vznikl nový mocenský blok, možná ještě důležitější než Indie – bude to nějaká nová osmanská říše, ve které se energetické zdroje Blízkého východu budou doplňovat s tureckými zdroji potravin a technologiemi dobře naučenými v německých továrnách a městech.

Omšelý genius loci

Před dvěma lety si mi stěžovali studenti architektury, že nemohou sehnat knihu dnes již zesnulého norského architekta Christiana Norberga-Schulze Genius loci. Autor v ní dělí krajiny na klasické, romantické a kosmické a jako příklad klasického města volí Řím, jako romantické město Prahu a Chartúm podle něj vyrůstá z kosmických kořenů ploché pouště, kde je nebe zářící a hluboké. Norberg-Schulz zajížděl do Prahy ještě za dob minulého režimu, miloval české baroko a nechal se okouzlit fenomenologií. Jenže ta u nás byla tehdy reprezentována jmény jako Jan Patočka a celým okruhem filozofů-disidentů spjatých s Chartou 77. Fenomenologie krajiny či dokonce urbanistické pátrání po smyslu Prahy bylo v té době spíš undergroundem.

Kniha po skoro deseti letech vyšla v nakladatelství Odeon až počátkem 90. let, ale byla v těch rušných časech rychle převrstvena dalšími tituly a událostmi. Kdo ji tehdy nekoupil, už se k ní nedostal, protože v dalších letech byla Norberg-Schulzovými ctiteli ukradena nejméně z poloviny pražských knihoven a mezi studenty kolovala hlavně jako kopie z jiných kopií. Pak jedno nakladatelství postrčené právě novou generací architektů zahájilo spletité pátrání po právech k dílu, aby je nakonec objevilo u známého italského vydavatele. Podobně jako Čechy okouzlil popis Prahy, tak si Italové zamilovali partie o Římu. V Chartúmu, jak mohu potvrdit, se však o této knize dodnes pořádně neví.

Objevilo se tedy druhé české vydání a s ním otázka: co se dnes děje s pojmy jako genius loci? Vyslovovali jsme je s nejhlubší úctou a dnes máme dojem, že vyčpěly. Co dřív – jako třeba Ripellinova Magická Praha – mělo náboj alternativy, dnes působí jako sice solidní, ale trochu zastaralé zboží, asi jako telefon s pevnou linkou.

Dovolil bych si navrhnout řešení. Podobně jako existuje duch místa, genius loci, tak tradičně existuje i duch času, genius tempori, kterému se ve střední Evropě častěji říká „Zeitgeist“. V delších stabilních obdobích, kdy se skoro nic neděje, vystupuje do popředí místo, zatímco v rušných časech změn má hlavní slovo doba. Dnes čteme knihy o globalizaci a ekonomické krizi. Genius loci je právě nemoderní, ale je to dáno tím, že se jako mnoho jiných věcí, které s námi stále zůstávají, občas vynořuje a občas mizí.

Románský kostelík v Nudvojovicích u Turnova. Skoro každý kostel, který je obehnán nikoliv pravoúhlou, ale kruhovou či oválnou zdí má trochu jinou atmosféru a vždy stojí za pozornost. Irové říkají, že kruhové ohraničení křesťanských kostelů se vyvinulo z plotů kolem svatých hájů, ale u nás pro to nemáme archeologické doklady, jen pocit odlišné starobylosti.

Svatá hora nad Příbramí v zimě. Je v ní kus jezuitské ideologie, ale přesto je krásná. To skutečné místo pravé poezie leží v malé zázračné kapli s radioaktivní vodou hned pod barokním areálem.

Náměstí v Litoměřicích. Staré veduty měst často pracují s trojicí významných motivů, které obrazu dodávají bohatství tvarů. Když si zakryjete jednu z věží, výraz města zchudne. Z hlediska výrazovosti místa mají tři věže bohatství mimiky psa, zatímco dvě věže jenom kočky.

Kalné ráno na české koncesi v Abúsíru. Dělníci se rozcházejí do práce, je tu cítit čas a písek.

Zvláštní poutní místo leží v řecké Soluni. Je to dům, kde žil zakladatel moderního tureckého státu Kemal Atatürk. Na fotografii je jeho košile. Když jsem se snažil řeckým přátelům podsunout svůj recept na řešení dluhové krize, tedy rozdělit Řecko na dvě země – na jih a na sever od Olympu, tu severní část připojit k Turecku a tu jižní k Číně, tak mě chtěli utopit v kalných vodách zálivu. Vizionáři to na turecko-řecké hranici nemají snadné. Tak jsem jim alespoň pro radost poslal tuto fotografii.

Země Máchova

V roce 1936 vyšla pod redakcí Vladimíra Bidla v Litoměřicích (tisk Grafické závody V. & A. Janata, Nový Bydžov) tenká knížka nazvaná Básník a země. K památce Karla Hynka Máchy, 1836–1936. Hlavní stať o krajině v okolí Litoměřic, v severním Polabí a zejména v Českém středohoří napsal V. E. Babka,

o kterém se nám nepodařilo nic dohledat. Sám píše, že k úvaze o krajině bylo částečně využito sloupků otištěných v Lidových novinách v letech 1932–35. Dnešní noviny používají mnohem chudší jazyk a také do nich již nepřispívá ani

Neruda ani K. Čapek. Babkův text nicméně představuje jeden z nejkrásnějších popisů české krajiny, a to právě pro ono propojení přírody a genia loci, jemný humor a charakteristický český skepticismus. Uvádíme jej zde v plném znění. Podobně jako v knize Archeus, kde je za nejlepší článek považována zásadní stať zoologa Julia Komárka o Bójích na Šumavě, tak i tato zapomenutá stať E. Babky je vlastním centrem této knihy. Nemusím psát, stačí, že nalézám.

Severní oblast české země, napořád zvlněná od Chebu až k Náchodu, je hornatá dvojím způsobem. Pod pohraničními hřebeny, které svou spojitostí, přerušovanou jen občasnými průsmyky, připomínají zprohýbaný a ozdobný okraj mísy, je položena pánev – nebo abychom zůstali v obrazu – vnitřek té mísy a v míse, z jižní strany téměř dohola vyjedené, při kraji severním malý zbytek obrovského nákypu. A v tomto nákypu z třetihorního těsta jsou nasázeny čedičové hrozinky a znělcové mandle s hojností tak bezpříkladnou, že pohled z nějakého dost vyvýšeného místa připomíná vedle nákypu také moře, rozsáhlé, klokotající moře zelených a šedých pahorků, jejichž podobě a půvabu není v celé ostatní zemi rovna.

Ta kadeřavá píseň – musíte říci – nepřestává a obměňuje na stech čtverečných kilometrech líbezný motiv zelené fugy. Je to zdravé, šťavnaté šílenství plodivosti, která rok co rok obnovuje a mění katastr. Tu kus ustoupí, tam vyplazí úzký jazyk, jinde zaokrouhlí, mění, obměňuje, ale nikdy nezmění základní obraz zeleného pokoje, který lpí na všech těch čedičových pahorcích a horách. Zbude-li někde kus místa, je to chmelnice, vinice nebo políčko (uvidíme později, že by bylo lépe říkat žitný nebo bramborový záhonek či tak nějak). To však je jen obměněný základní bakchický akord, který nepřipouští rovných nebo přísných linií. Krajina je rozvlněna a uložena v nespočetných a veselých vráskách, záhybech, úvalech, dolinkách, roklinách, údolích a stržích a proti tomu ve hbitém kontrapunktu brdečka, hrbky, kopečky, pahorky, návrší, stráně, vrchy, kopce a hory. Krajina, která byla tvořena junáckým neklidem, čiperností a vzácným v téhle smutné zemi temperamentem. Krajina, které opravdu nezbývá nic, než rodit nádherné ženy, vzácné víno a šťavnaté ovoce.

Lidé z jihu nebo ze spořádaných hor slovenských, rozdělených dolinami na přehlednou katastrální mapu, přijdou-li sem někdy, zůstávají celé týdny zmateni, jsou-li nuceni cestovat tím rozbouřeným zeleným bludištěm, kde města a městečka na člověka náhle vyskakují z nepředstavitelných zákrutů, roklí, dolíků a rohů, a kde pěší člověk, vykonav hodinovou cestu, se potká s jakousi novou železnicí, o níž ho však jízdní řád přesvědčí, že je to vlastně železnice, od které před hodinou vyšel, a která se zatím toulala kdo ví kde v kterých stržích, takže je právě třicet nebo pětatřicet kilometrů z místa, odkud vyšla. Velcí sedláci, kteří sem náhodou přijdou z dolní země, spínají nepředloženě ruce, protože tu nenalézají vůbec nic, čemu by se dalo říci pole – neřku-li lán. Co by se dalo navečer objíždět kočárkem jako doma. Bylo už naznačeno, že polím by tu bylo lépe říkati záhonky. Vyhlížejí jako droboučké zahrádky s kamennými valy a podobá se, že hospodář tu může půl dne pikýrovat a nikoli sít a ještě mu zbude druhý půlden, aby snil – přeje-li si – ve stínu vysokých buků, ach, těch krásných vysokých buků s modrošedými, lesklými kmeny, připomínajícími samet, buků, kterých je tu po všech stráních tolik, jako v dolní zemi šípků na mezích. Ba více.

Najdeme tu něco, čemu by se dalo říci bukové kraje. To si však nesmíte hned myslit, že byste nenašli kraje lipové, kyselníkové, dubové, jilmové nebo jeřábové. Mohlo by se lehko říci, že je tu zavedena nějaká stromová heraldika pro jednotlivé okrsky. Možná, že sami přijdete jednou do onoho mělkého úvalu s říčkou a s podivným městečkem, které snad ani není na mapě a nahlédnete, jak se v září skrze jeřabiny podobá hořící peci.

Převládající stromové porosty způsobují, že jednotlivé kraje jsou laděny do rozličných tónin a je milo procházeti jimi a hledati ukrytý základní motiv. Stromy a porost stírají všecku tektonickou zrůzněnost a všecky nedostatky, jako tlustý koberec stírá nedostatky podlahy a můžeme se domýšleti, že bez tohoto kyprého, stromnatého bohatství by byla krajina rozdrásaná a hranatá jako nějaký kraj na měsíci. Leč není. Je pokojná, díky stromům. Nikde nemůžete v Čechách nalézt tolik stromů a tak marnotratně rozsázených jako zde. To nejsou nedomrlé alejky jako v kraji.

Lze-li mluvit o stromovém individualismu – zde je cosi takového. Strom sám zabírá pro sebe vhodné místo jako za starobylých časů a nikdo mu v tom nebrání. Tak se stane, že nacházíte stromy všude v nejpodivnějších skupeních a hájích – neboť polnosti (opět v přeneseném smyslu), jsou jen ledabyle rozhraničovány a nikdo neváhá ponechat místo stromů stromům, po případě se vzdát ostrůvku půdy uprostřed titěrného brambořiště, roste-li tam náhodou pět štěpů. Takovéhle rozumné zbožnění nebo vlastně přirozená blahovůle k stromům nese nejen nespočetnou úrodu (navzdory všem zemědělským učilištím), ale dodává kraji nepopsatelné pokojnosti, jakou známe už jen ze starých obrazů, kdy strom byl ještě tak rozšířen jako dnes benzinové pumpy.

Je ovšem třeba říci, že lidé, obývající tuhle obrovskou zahradu, ji zachovali jen proto, že se drželi staré moudrosti: nerozlišovali mezi krásným a užitečným. Jestliže bychom hledali v šetření štěpů utilitarismus, diktovaný nerovností krajiny, nehodící se převážně pro role, musíme uznat zdejší lásku ke stromům za obecnou, hledíme-li k lesům, protože to zase nejsou lesy. Je to opět řádná vegetace (bez ladu a skladu, vzdychli by lesníci), narostlá na pahorcích a horách s roztomilou a divokou nevázaností. Z valné většiny listová; Bůhví, že je to vlastně živé muzeum listnáčů ve všech hybridách a panchartech, co jich lze udělat. Jehličiny nebo přesněji: poměrný zdejší nedostatek jehličin způsobuje ten zvláštní, kyprý vzhled velkých krajinných prospektů. Odtud opak k ponurosti hvozdů z konifer. Jehličiny, přírodní veteš z primitivních stupňů vývoje, nerozlišený produkt jednoduchosti až mechanické, doklad dětinských let tvoření – abychom se vyjádřili se stanoviska věčnosti – neforemný prvek na krajinném obrazu a důkaz počáteční výtvarné sterility přírody, zde v Středohoří nemá výlučného postavení. Vidíme jen ojedinělé skvrny temné, larmoyantní zeleně, nevidíme strohou gotiku smrkových lesů, vidíme jen veselý barok listnáčů.

Než jděme k začátku. Co se geologů týče, ti začínají mluvit o Českém středohoří bezuzdně už u Slaného, Velvar a Kralup, ačkoli každé dítě ví, že je to ještě holá rovina. Mluví – pokud jim rozumíme – o prahorním rulovém podhoří, na němž tu prý spočívá útvar třetihorní a křídový, skrze který v době asi svrchního oligoceanu (říká-li vám to slovo něco) vyvřely, patrně se znamenitým temperamentem, především a nejvíce znělce, méně čedičů a čedičových tufů a konečně některé osamělejší a exotické materiály, jako essexity, bassanity, tefrity a mondhaldeity. V podstatě je to ovšem daleko jednodušší, a to takové, že od čáry, která se táhne přibližně od České Lípy přes Litoměřice a Lovosice k Lounům, odtud na sever k Mostu, pak k Podmoklům, kolem Kamenice a Boru zase zpátky k České Lípě – vystupují ze země z ničehož nic – nesčíslné a úhledné kopečky, podobající se sobě navzájem ještě více než vejce vejci, takže je i domácí lidé těžko od sebe rozeznávají. Kopečky jsou velice pečlivě zpracovány buď z desek, jsou-li znělcové nebo z pravidelných a úhledných, několikaokých sloupků, jsou-li čedičové. Obojí je velice užitečné a slouží jednak k fotografování do geologických příruček, jednak jako hotový tovar k ozdobě a k užitku. Všechny patníky v severních Čechách jsou vlastně vydloubané sloupky čediče, a spatříte-li na dvorcích vesnic honosná dláždění z velkých kamenných desek, dláždění, jaká si obyčejně dopřávají jen dobře situovaní angličtí baroneti a lepší lidé v Hollywoodu, vězte, že stačilo jen něco málo důvtipu, neboť celé okolí je vlastně obrovským skladištěm takových znělcových desek v jakékoli tloušťce a jakosti.

Ačkoli to vlastně už nepatří do geologie, musíme také říci, že skoro každý ten kopeček je opatřen hradem nebo alespoň něčím, co z něho zbylo. Patrně tu lidé v dávných dobách stavěli na kopce hrady s touže samozřejmostí, jako na příklad dáváme na hlavu klobouk. Musíme říci, že se jim to podařilo celkem úplně, ačkoli lze také nalézt několik kopců, které hradem z nějaké neznámé příčiny opatřeny nejsou. Nicméně se lze jinde přesvědčit, že přijde na nějaký určitý okruh o něco více hradů, než tam bydlí lidí.

Botanikové patrně také mají zvláštní příčiny, proč věnují tomuto kraji pozornost. Bylo zjištěno, že tu od nepaměti a nezkrotně bloumají, pošlapávajíce německým i českým babičkám trávu a vytahují jim z nůší posečeného a voňavého krmení nanicovaté bylinky, kterými pak babičkám divoce mávají před očima, prohlašujíce jim vítězoslavně, že je to třeba Koeleria glauca, Sagina subulata Torr., Astralagus, Aster alpinus, Stipa pernata, Dianthus, Pulsatilla patens, Lathyrus Montanu, Silene longifl ora, Orchis militaris nebo Cypripedium calceolus. Babičky ovšem nejeví viditelného pohnutí, a tak se obyčejně botanikové nakonec spokojí tím, že si bylinky navzájem strkají pod nos, ukazujíce si jejich střapaté, nohaté, vlasaté a všelijak pokroucené větvičky a užívají při tom řeči tak exponované a výrazů tak upřílišněných, že byste řekli, že našli platinové ložisko a nikoli jen lokalitu některého toho býlí, kterým i králíček leckdy pohrdne. Protože se honí jen za výjimečnostmi, uchází jim často před očima, že je všude od božího jara měkká tráva a v ní celé polštáře květů. Nejodvážnější velikonoční pohlednice nedovedou popsat zdejší nesmyslné hýření tvarů a barev. Kdežto v lesích kolem velkých měst připadne jedna podléška asi na čtrnáct bojovných lidí, lze se tu nevyčerpatelně brouzdat v jásavých kytkách po celý rok.

To byste musili vidět na jaře louku a paseky pod Milešovkou. Celé prostory planou břesknou žlutí upolínů a kolem mlází jsou krajky ze slezových vstavačů. Už jste viděli džungle z třemdavy, která vám sahá až nad kolena? Nebo bláznivá množství žlutého náprstníku nahoře na Březině? Horské louky mění s každým měsícem svůj ústroj. A jsou tu louky – jako byly stromové porosty – s určitým erbovním květem. Louky hořcové, louky koniklecové, louky jeřábníkové, louky vlčího bobu – bůhví odkud a jak zplanělého – a louky orchideové. Suché stepní louky s velmi charakteristickou vegetací a při jižním kraji u vod louky slané. Na mezích a pasekách voní skořicové šípky a jsou místa, která nelze jinak nazvati, než jahodovými, malinovými nebo srstkovými plantážemi, jen s tou výhradou, že vyrostly z pouhé vůle Boží.

Připadá vám to patrně jako něco, co se nesmírně podobá balamucení. Nuže, račte jen shlédnouti některé velmi opuštěné lokality mezi Varhoštěm, Matrým a Střelivem. Nebo svahy Sedla. Nebo okolí Kletečné. Nebo konečně, abychom byli úplní, kterékoli místo ve Středohoří. Zdá se vám, že jste přestoupili křídový kruh nebo magnetickou hvězdu, není-li pravda? Budete si zprvu namlouvat, že jste vlastně vstoupili do ovocnářské zahrady a díváte se úkosem na keře přesladké srstky a malin, kterými se můžete opíjet jako vínem, protože kvasí už na slunci, jak kypí šťávou. Leč nenalézáte zahradníka, protože tu nelze nikoho nalézt a možná, že i četníci a lesní správa vědí o tomto kraji jen z doslechu. Osmělíte se potom a budete vdechovat tu dřevní a šťavnatou samotu. Jste náhle jako posedlí, neboť je to opravdu překypující, barbarský i směšný pocit být daleko sám uprostřed věnce měst, jejichž věže se ze všech stran v dálce blyskotají. Kraj jako stvořený pro básníky a defraudanty. Budete pobíhat po pahrbcích, zapomínajíce na drobné neduhy a resty na úředním stole a v horoucím slunečním plápolu kolem budete cítiti vůni šťáv, tlačících se ke slunci, sladkou a těžkou vůni, kterou poznáte mezi tisíci, neboť je to vůně jediného domova.

Tolik tedy o botanice.

Měli bychom nyní patrně započíti kapitolu s trochu jiným tématem. Je to však naprosto nemožné, protože mluvíce o Středohoří, můžeme mluvit jen o jeho nádherné tváři přírodní. I budeme tedy, třebaže jsme učinili dělící znamení, klidně pokračovat v naukách přírodních dále.

Mluvili jsme už o tom, že temena vrchů jsou zhusta opatřena hrady. Pokud se to nestalo, nebo pokud z hradu už zbývá jen to, z čeho byl vznikl, totiž kamení, které pro některé podivínské plevele je neuvěřitelně chutným biologickým podkladem, jsou zmíněná temena vrchů opatřena celkem slušnými alpiny. Někdy tak slušnými, že ani nelze zahrádkáři radit, aby je shlédl, zvláště, nemá-li v pořádku srdce nebo je náchylný k mrtvici. Jestliže se jim dá vůbec něco vytknouti, tedy jediné, že se poněkud vymykají z běžných velikostí alpinek a snad ještě nejvýše to, že nejsou opatřeny jmenovkami. Jinak se dá stručně říci, že kdyby se tu sešlo několik tisíc zahrádkářů a každý by si nějakou větší pilkou seřízl šošolku jednoho kopečku a odvezl si ji pak s nějakými obtížemi domů, měli by doma mnoho tisíc krásných skalek a ani dvě by nebyly stejné.

Přes to, že mluvíme napořád o bohatství, jsou všecky ty rozlohy prázdné a opuštěné jako v zapomenutém cípu ráje. Není tu pensionů, hotelů, cestovních kanceláří, ani trampů. Lze tu konat výzvědné expedice na mnoha plošných kilometrech tak pustých a prázdných, že byste uzavírali nerozumné sázky, že to není možné. Stromy a stromy. Nikoli – jak bylo řečeno – napořád les, ale chomáčky, skupiny, hromady a pruhy stromů vedle starých samotářů a té keřové drobotiny. Mezi tím políčka s kamennými zdmi, vinohrady, chmelnice, louky a zase znova: chomáčky, skupiny, hromady a pruhy stromů ad infinitum. Připomínáme, že tu není rozdílu mezi divokými a štěpnými stromy. Často potkáte strejce, který jen tak, pro nic za nic chodí s kapsou plnou roubů, tuhle seřízne a zamaže, řekne ti „Grüss Gott“ nebo „Pozdravpánbu“, támhle řízne a zamaže a jde, jako by se nechumelilo, kousek dál, zase řízne a zamaže, řízne a zamaže a tak dál. Roubuje jeřábky, střechu a hromadu nemožných proutí, o kterých by člověka ani v duchu nenapadlo, že se hodí k nějakému šlechtění. Z té příčiny se přihodí, že staneš ohromen uprostřed věnce letitých buků, dobré dvě hodiny od jakéhokoli obydlí, neboť se tu – hle – červenají nejkrásnější amarelky. A výsledkem toho úporného, mnohaletého a snad odvěkého štípení a roubování jsou zde nespočetné ovocné porosty, bez haječek, bez hlídačů a bez plotů. Ba, dědeček tě naopak ponoukne, abys jen koštoval, že je, chvála Bohu, dost.

Polní pych je tady nesmysl, protože by si zloděj musil přivézt celou soupravu vagonů, aby se vůbec drobet poznalo, že byl krást. Po celé léto až do prvních mrazů je tato obrovská zemská zahrada arkadicky rušná. Můžeš téměř slyšeti za ustrnulých polední hukot té obří Pomoniny kuchyně. Šťávy… Sladké šťávy země úsilně vzlínají a plní plody k prasknutí a vzduch vůněmi. Staré a steré a neomylné recepty se znovu a znovu naplňují a nikdy neselžou. Meruňka voní meruňkou, jahoda jahodou, chmel hořkostí, réva ohněm a všecko zemí, tou dobrou českou zemí, která před námi oddychuje, unášejíc jen s námahou ten prostřený stůl, z něhož vystupuje sloup vůní až do oblak.

Kybelé a Pomona v domorodém rouše si tu vůbec neodpočinou. To je i na božstvo těžký resort, opatrovat tisíceré tresti, mísit je, posilovat sluncem a chladit vlahými lijáky a vypiplat to všecko než přijdou velebná zářijová odpůldne, prosvětlená klidem zrání. A to ještě není hlavní práce skončena, neboť dosud čeká réva. Královský keř s bachratými hrozny, v nichž je nastřádán všechen půvab jiter, žár polední a tiché písně večerů. Terasy vinohradů tiše vpíjejí poslední sluneční sílu a chemismus hroznů je připraven a napjat jako mladý hřebeček. Poslední týdny jsou týdny čekání, protože teprve nyní, kdy v rovině už začínají pole dřímat, v Českém středohoří přicházejí slavné dni žně, žně bakchické. Sýpky jsou už k prasknutí naplněny a oblaka jablečných pachů se houpou vzduchem a nyní se nosí k lisům. To je ovšem zbytečno dál mluvit, protože takové ovzduší se musí nezbytně empiricky okusit. A ovšem nejen ovzduší.

Než nyní – řekli jsme – je všecko sklizeno a zbývá jen slabý opar ve vzduchu a ten vyčenichá jen labužník, ale rozmanitost nemůže být s měsícem zapomenuta. Vinohrady se nezaorávají – chcete-li vědět – ani se z chmelnic nenadělá brambořiště. A tak, třebaže léto je už pryč, stopy toho kypivého přírodního nadšení ještě dlouho oddychují v povětří a lisy, ukryté pod kamenitými terasami, udrží ještě nějaký den ve vzduchu postřehnutelný přízvuk vinný.

Dni jasné říjnové, v nichž září azur čistý. V těchto časech sluší poznávati rytmus Středohoří. Kdo je jednou spatřil, zajisté ví, že má rytmus, a to rytmus velmi čistý a neodvozený. Rytmus dětských snů o horách. O horách, které jak se patří, náhle vystupují z roviny, hbitě kulminují a vrátí se v symetrické křivce do roviny, odkud vyrostly. Nikoli předehry, nikoli nudná předhůří, nýbrž co hora, to čin. Dejte neovlivněnému dítěti nakreslit mnoho hor, i nakreslí vám rytmus Českého středohoří. Rytmus spanilých kuželů a kup, jež vyskakují ze spleenu labské roviny a sedí pospolu jako nejdistingovanější kávová společnost. To se ovšem díváme zatím z dálky a vidíme jen ty, které si opravdu nakročily nad obzor a vykrajují v obloze vlys, prostý jako písnička. Leč písnička je – a spatřujeme to teprve při důvěrném pohledu – podložena drobným staccatem. V náručí těch velikánů sedí nespočetné a nepojmenovatelné pahorky a hrbečky, drobný horský potěr, na nějž při erupcích už nezbylo dechu.

Ztratili jsme už nějaké slovo o vlnitosti terénu a doplňme je tu k plné pravdě. Stačí okamžik patřiti na krajinu a logickým doplňkem předchozích úvah musí býti úsudek, že je tu kterékoli místo vyhlídkou. Tvarová neklidnost povrchu je tu promítána podél kterékoli cesty mnohonásobnou a spletitou projekcí, jež obloudí každého, kdo ji dosud nepoznal. Tato krajina je prostě melodická, a když už jsme v hudbě, tak také polyfonní a nelze odpočinout očím, pochytily-li jednou začátek písně. Je to někdy až obludné a člověk dostává jakousi horskou nemoc. Ne z výšky, z té popsané kypré kypivosti, z obžerského proteovství, z rozvlnění, z proměn, z prodlev, z klimaxů a z opětného uklidňování, které nás provázejí všude, kde spočineme zrakem.

Snad je na čase jakýsi malý zeměpis. Nebudeme se držet geologů, kteří si Středohoří rozškatulkovali podle rozmanitých a celkem těžko pochopitelných dělidel. Pravda je velmi prostá, a to taková, že Středohoří je rozděleno Labem na dvě půlky, které se od sebe liší tím, že je jedna sličnější než druhá. Skupina západní obsahuje Milešovku; něco z hrubosti kolohnáta, něco z jemnosti panenky. Zejména uvidíš-li ji na jaře potopenu v sněhu jabloní. Kolem ní je seřaděno mnoho kopců, které se vůbec neodvažuji nějak roztřídit, protože se nakonec vždycky spletou dohromady. Lze spatřit sto různých Středohoří podle toho, odkud se díváme. Na zemi možná někde kvete kapradí, ale to neuvidíte, protože zem je při pohledu shora naprosto přikryta kadeřavým stromovím a holá místa jsou patrně udržována jako zvláštnost, s velkou námahou a sebezapřením. Ačkoli to nemám bezpečně dokázáno, domnívám se někdy, že si tu lidé udržují pracně holá místečka uprostřed kadeřavé zeleně, aby se trochu osvěžili. Tedy z té příčiny, z jaké si lidé ve městech hledí udržeti malé zahrádky. Protože rodnost a plodnost je zde tak bujná, že tu možná vzklíčí i pětikoruna, zatímco ve městech hynou lipky i v tom případě, že byly vsazeny pod starostenským protektorátem.

Stěžoval si jednou kdosi, že náš venkov má příliš stepní vzhled proti idylickému venkovu anglickému. Nuže, kam se hrabe tento idylický anglický venkov proti tomu zde. Nejezdí tu sice tak hustě lordové v lehkém „buggy“ a také sídla jsou vedle několika zámečků chudší, ale musila by si milá Anglie se svými stromnatými pahorky hodně přivstat. Není ostatně vůbec vyloučeno, že proslulý anglický venkov zde byl hanebně okopírován.

Někdy se stane turistům, postupujícím na Milešovku z jihu, že sice vystoupí do značné výše, ale zjistí přesným měřením, které se podepře dotazem u nějaké babky, že sice na kopci jsou, že však tento kopec není Milešovka. V tom případě jim lze zaručit, že stanuli na půvabné Březině. Zmíníme se o této Březině zvláště jen z toho důvodu, že potvrzuje pravidlo o kadeřavosti terénů ve Středohoří. Je totiž rovná jako stůl. Jakýsi renegát, jediný renonc v harmonii kudrnaté krajiny. Může-li ji něco omlouvat, jsou to jediné chomáče buků a dubů a ono líbezné jezírko v severním koutě přísně rovné náhorní planiny, rozdělené jako někde v kraji křížem nostalgických alejí, které tu někdo vysázel patrně jen z toho důvodu, aby si ve Středohoří připomněl, že na světě také existuje přímka.

Masiv Hradišťan vyčnívá proti Ohři jako stráž a shlíží na sdělení oddělené společnosti lounských kup. Na západě hlídá Raná a to už jsme blízko Bořeně nad Bílinou. Tento Bořeň by si měly postupně vypůjčovat školy, aby si děti představily, co je to poctivá a přičinlivá činnost sopečná. Tu všude už vrchy příkře spadají do uhelné pánve, jako na jihu příkře vystoupily a postupujíce k severovýchodu, splývají nad Ústím téměř s Krušnohořím. Za Labem je pak povrch tak neklidný, že železnice i lidé se pohybují jen s největším sebezapřením a nejsou neznámy případy, že člověk jdoucí do některého z měst, jež vyskakují v posledním okamžiku z nějakého klikatého údolu – dojde do některého úplně jiného města, ačkoli se nemůže dopátrat nějaké chyby, poněvadž šel celou cestu tak, jak předem předpokládal: s kopce do kopce.

Ale ta městečka! Možná, že se ještě pamatujete, jak byla kreslena města na starých vykládacích kartách. Neuvěřitelné barvy a prostota pohádek. Nuže, taková městečka, prosím, existují. Tibetský klid a anilinové barvy. Vzkříšené pohádky. Městečka, kde ti věčně připadá neděle. Kde lidé žijí patrně jen z ornamentálních příčin. Náměstíčka z druhého jednání barokní pantomimy. Somnambulní ticho. Domy ve stylu surrealistického Betlému. Nemají téměř rozměrů. Patrně je třeba podnikat zvláštní studium, aby se zjistilo, jak v nich bydlet, aby alespoň většina těla byla pod střechou. Při tom nad všechen pomysl sličná a pokojná. Tak nějak seversky poklidná, zamyšlená a čistá a já nevím co všechno ještě. Inu městečka jediného typu, jaký může existovat mezi horami tak veliké poetické a inspirační mohutnosti.

Sestupujeme jimi tedy opět k jihu a v dálce se blyští zrcadla jezerní oblasti s dvouhrbým Bezdězem. Kraj věky předurčený k Máji. Plný mathissonovského spleenu i jaré krásy v jediném. Trochu jiný než západní díl. Více vzduchu a tedy také více touhy do dálek.

Jediná klidnější čára rozděluje to rozbouřené moře znělců a čedičů: Labe. My ovšem, říkajíce slovo Labe jsme zvyklí jeho largu od Hradce k Mělníku. Myslíme na olšiny v inundaci a na stesk rovin s kouřem, který se na podzim plouží přes několik kilometrů těsně při zemi. To se však s Mělníkem končí. Nostalgie Zlatého pruhu je složena s výšinkou mělnickou. A brzy za ní, na pšovské straně Dykově se nad Labem zdvíhá nevysoký chlomek s liběchovským kostelíkem. Je to už začínající revír kokořínského a dubského Švýcarska příčná údolí, vyrytá v malenických křídových vrstvách měkkých pískovců, táhnoucích se odtud až k Turnovu, rozdělují viničné stráně, jež nejsou ničím horším, než filiací Mělníka. Jehličnaté háje na pískovém podkladu s roztroušenými balvany pískovce (zde v okolí ryl Levý své cranachovské masky a giganty) ponenáhlu ustupují a stráně se zdvíhají ke Křemínu, který je jen křehká předehra k horám, jež už je na severozápadě viděti.

Však už za ním spatřujeme ono bezpříkladné stupnění vrchů kolem Litoměřic. Tento přírodní amfiteátr s městem v popředí by si zasloužil větší proslulosti, protože mu v půvabu a v poloze stěží najdeme co souměrného. Málokdy a málokde připravila příroda tak spanilý podnož lidskému sídlišti a zřídka vidíme, rytmus výstavby tak důvěrně odpovídající tektonice lože. Je to město na několika pahorcích nad řekou a ty pahorky jsou rozděleny nehlubokými úvaly, a tím říkáme v podstatě všecko, co podmiňuje jeho krásu. I Litoměřice jsou melodické jako celý kraj. Pravděpodobně by tento okrsek i bez města byl jedním z nejkrásnějších koutů té čaromocné země – než to je nesmyslné. Nelze si vůbec představit, že by na takovém místě město nevzniklo. Nemusili bychom o Litoměřicích věděti nic a při prvním letmém pohledu z jakékoli vyvýšeniny bychom mu musili nezbytně připsat největší možné stáří. Taková města nevznikají nahodile. Jejich vznik i růst je osudový, aťsi to myslíme jen hospodářsky nebo i s vnitřnějšího hlediska dřevní, pravěké estetiky, která už huňaté předky ponoukala vyhledávati místa pokojná a soustřeďující charakter krajiny.

V té příčině tu měli nesmírně lehkou práci, neboť přirozený spád vrstev, soutok dvou řek a nedaleká soutěska do hor, je sváděla – ať činili cokoli – vždycky mezi těch několik hrbečků s náramnou hradbou kopců za zády a s řekou před sebou. I můžeme se nesporně dohadovati, že se jim tu zalíbilo a budeme jejich dílo chválit, i když vidíme, že nebylo celkem jiného zbytí. Vyhneme se tímto úvodem také vtíravému konstatování, kterého roku o které předky šlo. Řekneme souhrnem, že od bájeslovných Ljutomiriců až po současnou dobu to patrně byli vesměs výteční mužové, bystrého oka i vkusu a spokojíme se – když jsme byli dali výhost historii s přehršlí letopočtů (které ostatně bylo stejně nutno vyhledat v nějaké tlusté knize) – hledáním znaků, k nimž je třeba jen očí a trochy vnímavosti.

Chceme se totiž odvážiti tvrzení, že charakter, příchuť nebo vůně nějakého místa nezávisí naprosto jen na dějepisných, kulturních nebo architektonických znalostech, nýbrž že je podmíněna tou těžko definovatelnou jakostí, jak mnoho to místo buď odpovídá, nebo neodpovídá snům, které jsme někdy měli. To přece nemůže nikdo zapřít, že ho kdysi pronásledovaly sny o místech, kam někdy (ach, ta sladká jistota) přijde. Pokojná města z dětských snů. Ačkoli jsme možná dostávali pětky z nauky o stavebních slozích, byli bychom je přece do poslední čárečky nakreslili. Tomu se člověk ve škole nenaučí. Ve škole se může naučit, jaký je rozdíl mezi metopou a vlysovým polem, jaký je rozdíl mezi vladislavskou gotikou a francouzským stylem flamboyantním, ale staleté dědění ukládalo do krve všecky ty nepostižitelné formální a poměrové instinkty, které tvoří výtvarnou kulturu nějakého okrsku a nějaké doby před tím, než je uvědomena naukovým poznáním. Tu váží nějaké století jen zcela maličko a i nejmodernější Evropan chová skrytý kousek cítění ducha gotiky a baroka, ačkoli třeba o ní ví fakticky pramálo. Nemusíme znáti podrobně vlastnosti stylů, které tvořily evropské dějiny, ale nikdy se neubráníme, abychom je (třeba si to neuvědomujíce) nemilovali. Pokud měly něco z větru věčnosti, tvoří krev a ducha našeho ponětí o kráse. Katedrály může s prospěchem milovat i ten, kdo ještě nevykonal zkoušku z gotiky stejně, jako může i prostá duše obdivovat Beethovenovy symfonie a rozbouřený prostor Michelangelův (ačkoli klidně doznáváme, že té prosté duši nic neuškodí, jestliže náhodou nějaké vědomosti má).

Chceme jen říci, že skutečná krása (to jest souhrn krásy formální s jejím poměrem k svému okolí), musí mít větší schopnost zaujmout nás, než jen pro ten jeden případ, když jsme ozbrojeni nějakým lexikonem. A to je ta krása, o níž jsme kdysi – v době dětinství – snili. Lze někdy opravdu přijít do takových míst, jejichž představu jsme tajně a náruživě chovali.

Vidíme, že mluvíme o něčem zcela jiném, třebaže se z počátku rozhodně zdálo, že budeme mluvit o Litoměřicích – leč až je uvidíte (jestliže je ovšem náhodou už nemilujete), poznáte možná, že se tu dá najíti jakási souvislost mezi nimi a tou dlouhou odbočkou.

Poutník, přišlý od jihu, je – jak vidíme – už z dálky unesen pohledem na bílé věže, které se rýsují proti temnému mřížoví strání Dlouhého vrchu, a jestliže se nad ním právě vznáší nějaký křídlatý oblak, nemůžeme upřít tomu pohledu znamenité dokončenosti. Je to snad zbytečné znovu opakovati, ale patří to rozhodně k tváři Litoměřic, řekneme-li, že vyrůstají ze stromoví. Z hojného stromoví a z bezpočetných zahrad a zahrádek, nakupených na stráňkách a terasách spadajících k jihu. Tato renesanční moudrost: dát vyrůstat architektuře z přírodního rámce v mnohém dociluje útěšný a villegiaturní vzhled města, vytvořeného – jako ostatně všecka krásná středoevropská města – souladem a splýváním gotické přísnosti s veselým barokem. Toto splývání bývá u rovinatých měst viditelno ve dvou rozměrech katastru; zde však (mluvili jsme přece o pahorcích a dolinkách) nevidíme gotiku a barok jen vedle sebe, ale zhusta také nad sebou, v prostoru, a to jen zvyšuje estetické napětí mezi tou dvojí rozličnou, ba protichůdnou filozofií stavby. Nikoli muzeum, nýbrž zápas a věčně živé střetání a nádherné stromy tomu duelu všude soudcují. Je to trochu rozčilující a trochu příliš vlašské pro naše oči. Tektonický rozruch a gradace pohledů jsou v naprostém souladu s rozvlněnou tváří celého Středohoří a Litoměřice nejsou ničím jiným, než skvělým úvodem k jeho poznání nebo – chcete-li – skvělým závěrem.

Protože pak každé napětí a každá vychýlená rovnováha jsou podmíněny sousedstvím nebo protikladem ke klidu – najdete, vstoupivše do vnitřku, ty tiché ostrovy, skryté v zápasu slohů. Tiché ostrovy, mírná náměstí, mírné ulice a naprosto zapomenuté kouty v tichém jiskření barev. Město tak sladké, tak bouřlivé i klidné, že je musíme obdivovat.

Až se ho konečně nasytíte (to ovšem předpokládám, že se vám to vůbec podaří), můžete je poznávat v koncentrických kruzích okolí. Tj., budete vídati proměny jeho podoby z návrší. To však není práce na den, protože vám bude začíti Radobýlem, odtud přes Bídnici k Plešivci, na Hradisko a pak do toho nepopsatelného údolu mezi Mentourovem a Skalicí, odkudž se zpravidla vystupuje po tak zvané Prelátské cestě na Dlouhý vrch. To je místo, kde bychom nyní měli nasadit všecky rejstříky ve fortissimu, ale budeme se raději říditi starým pravidlem náhlého utichnutí v dramatickém okamžiku. Až na ten Dlouhý vrch vystoupíte, uvidíte proč.

Tento Dlouhý vrch je jediným souvislým hřebenem ve Středohoří a je jádrem, kolem něhož jsou nakupeny vrchy po pravém břehu labském před tím, než Labe, které jsme před Litoměřicemi opustili, vstoupí soutěskou do nitra hor. Nejlépe to vidíme s Radobýlu, spatřujíce pod sebou nejvýbornější vinohrady žernosecké a za nimi Bránu, Portu Bohemiku, Labe naposledy vidí rovinu středních Čech, loučí se ještě s Řípem a s Hamburkem a mihnuvši na levém břehu první výspu Středohoří, nadutý a černavý Lovoš, utone v kopcích, aby je opustilo až u Děčína.

A to, co se děje mezi těmi dvěma mezníky, je záležitost, kterou těžko směstnati do nějakého kloudného popisu.

Vezměme jednoho Čechoslováka, svažme ho do kozelce a dovezme ho podmokelskou drahou stanici nebo dvě za Lovosice. Prohlédne i jme se vzdychati, že byl zavezen na Rýn, neboť nepozná zemi českou, domov svůj.

Proč v kozelec svázaného, vysvitne z toho, že Čechoslovák v kozelec nesvázaný se bezpečně ocitne ve volném čase v Itálii, v Tibetě nebo na Ohňové zemi, protože takový je nyní mrav. A zatím zde od Porty Bohemiky (jak je žernosecká soutěska s hlubokou dějinnou ironií nazývána) se mu nabízí místo tak nádherné, že mu usedá dech. Srovnali jsme je s Rýnem, ale to jsou holé povídačky. Takové věci se nemají srovnávat, protože jsou jediné. Mluvili jsme kdesi vpředu při řeči o horách o melodii svrchních linií. Nuže, toto zde je cellová prodleva pod melodií a ve vodě se – jednoduše – obrazí svrchní melodie protichodem. Ale to je všecko marné a nudné povídání. Zde můžeme spočinouti v samé náruči kraje a obrazy se nyní rozvíjejí v jediné souřadnici, ale s epičností tím mohutnější. Kamenné valy políček tříští zeleň vinic a sadů a pruhy a skupiny stromů ji opět spojují. To, čemu se říká formální kompozice obrazu, se před námi odvíjí v nekonečném filmu s názorností, která připadá až snová, jak je určitá. Chomáčky keřů, tiché, bílé dvorce, kde by ses přál dožít smrti, vinařské sklepy ve stráních, veselé skvrny vesnic jako rozhozené pestré korály, na skalách svítí tařice a sto bylin, z nich by každý alpinkář dostal božec, a nad tím vším úžasné slavíčkovské nebe s architekturou mraků, nepřetržitá změna a přece stále zachovávaný základní akord. Řekl bys, že je tu sídlo některého z geniů krásy této sladké krajiny.

Rozumný člověk neprohlíží cizí nebo neznámou zemi s oficiální výpravou, ani si netvoří konečný úsudek o rodině, z níž zná jen salon. Šidivost a potěmkinství jsou vrozeny lidem i přírodě. I neprohlíží také rozumný člověk krajiny ve velké sezoně, ale přichází úkladkem a v dobách, kdy nejsou proslaveny. Abys dobře poznal nějaký kus světa, navštěvuj jej v nejnevhodnějším čase a přistihuj jej v nejrozličnějších nedbalkách. Pak teprve důvěrně poznáš jeho pravé líce. Jsou místa, která slibují v rozevlátém jaře kus ráje a zatím se za tři měsíce promění v pekelnou step. Jiná lze vídat jen v létě, protože s podzimem stárnou na chmurná prostranství, kde člověka tlačí i za bdění můra. Určitá nevhodná sezona je deformuje, znelíbí, ochudí a zabíjí; jen málo je těch, která mohou projít zkouškou všech ročních dob. Navštiv v nesprávné době proslulou Bretaň, proslulé křídové pahorky za Kanálem, lüneburská vřesoviště, Hanou, Šumavu a co ještě chceš, a máš nadosmrti příčinu, aby ses jim vyhýbal. Neprojdou ohněm všech zkoušek a vždycky něco chybí k dokonalému souladu.

Krajina dobré rasy je jako tvrzený a houževnatý gentleman. Nic ji nevyruší z rovnováhy a vídej ji v jakékoli době, vždycky ještě najdeš nějaký tichý odstín, a budeš-li je trpělivě sčítat, může se ti lehko stát, že na sklonku života budeš moci říci, žes ji opravdu poznal a že tě nezklamala.

Rozumí se, že budeme chtíti od takové dokonalé krajiny podobné vlastnosti jako od dokonalého člověka: především jistou úměrnost a nehlučnost. Nemůže být ničím přespříliš nápadná. Ani příliš rozlehlá a rovinatá, ale také nikoli rozervaná a nabitá výškovými rozdíly. Tolik vody, kolik je potřebí k vlídnému povětří a tolik porostů, aby člověk nahlédl, že svět je vlastně dokonalá věc. Tolik dobré úrody, aby byla na podzim přístřeší naplněna hmotou, vůní a šťávami, ale ne mnohem více, neboť – co platno – země je od té doby bouřlivější, co je bičována, aby vyráběla víc než to optimum, při kterém ještě zůstává krásná.

Jsou ovšem na zemi místa, která jsou nadána hotovou milostí, že zůstanou krásná – dělej co dělej. A to je právě příznakem té houževnaté rasy nebo jak bychom to nejlépe vyjádřili. Dávají přesně tolik, kolik dává zdravý a rovnovážný život.

Nejsou zkrátka kariérnická, abychom to řekli rovnou, a mají něco, co by se dalo nazvat tichou tváří.

Protože pak rovnováha, klid nebo dokonalost bývají zpravidla výsledkem nějaké syntézy, můžeme se lehko odvážiti, ponoukáni spanilostí této Máchovy země, otázky do jaké míry představuje České středohoří syntézu krásy české krajiny. Patrně do značné míry. Sličnost české země má ovšem několik zásadních typů, které jsou spolu těžko souměřitelné, co do krásné hodnoty. Můžeme však sledovati určité rodové příbuzenství, které spěje ke skladbě, aby vytvořilo typ syntetický. České středohoří vyznívá mnoha tóny, z nichž je složena stará a tolik známá píseň domova. Najdete tu něco z úrodné nostalgie polabských nížin, něco z brdské intimnosti, něco z mohutné vážnosti hor šumavských, něco z tiché dojímavosti Českomoravské pahorkatiny, něco ze strohosti krkonošské a něco z prapůvodnosti jizerských hvozdů. Mimo Máj jsme však celé století necítili vůni té tvrdé i sladké země, „země milované“, v níž my, lidé nížin, jsme podnes cizinci. Cizinci ve smyslu metafyzickém i praktickém. Dějiště Máje a poslední Máchův byt – kdo ví proč – nemají proslulosti Jablkynic, ani Ratibořic, ani Litomyšle. A přece jsou tam jako tu místa nejhlubších kořenů stromu. Není náhodou, že tento kraj, položený téměř v srdci země, se stal také syntézou její krásy. Představme si Kameničky bez jejich drsné chudoby, přimyslete si k nim Kosárkovy rozlohy, Chitussiho jemnost, Mařákovu intimnost a k tomu všemu Mánesovu sladkost. To je České středohoří.

Básník, zejména básník dionýský, si hledá k svému rozkvětu krajinu a také krajina hledá svého básníka. Je-li v tom příliš transcendentna a málo viditelné zákonitosti, omlouvá básníka i krajinu to, že se tak děje od začátku všeho múzického tvoření. Vidíme, že krajina v tomto smyslu je část výtvarného ústrojí a pochopíme to lehko, přicházejíce na místa, kde bylo něco stvořeno. I když odmyslíme všechno životopisné čenichání, zbývá ono čisté a něžné kouzlo, které bychom pochopili – jak kdesi Marcel Proust vykládá – i kdybychom nebyli informováni. Krajina svého básníka nikdy nezapře, neboť souvislosti byly patrně ukládány už od času a málo záleží na onom hmotném průsečíku, který se jeví jako stvoření díla.

Proto se nám v některých krajinách nic z ničeho nestane, že nám usedne dech. Povrchní filozof to vysvětlí pouhou pěkností té krajiny. Nuže, nepleťme se. Pěkných krajin je mnoho a můžeme je zhusta provázet bez úhony a nepocítíme nic. Ne každá má svůj boj už vybojován.

Ne každá je vykoupena oním jasnovidným toužením, které začínalo útržky jakéhosi dětinského snu, připomínajícího mír domova i nesmírnost ráje – snu, jenž se opakoval jako dotěrná nemoc, s obrysy stále zřetelnějšími a s krásou v nepřestávajícím klimaxu. Můžeme klidně říci, že Mácha musil osudově nalézt svoji krajinu, stejně jako krajina musila najít svého básníka. Nejen proto, že je romantická. Obdařili jsme ji přece už přídomkem syntetické krásy. Ačkoli je Máchova, mohl být pahorek Radobýl zcela dobře pahorkem Kickelhahnem, na němž Goethe psal svoji nepřeložitelnou píseň poutnickou. Přes to vše však cítíme, že ony vášnivé krajinné metafory z Máje, plné vroucích anakolutů, jaké dovede vytvořit jedině láska k domovu, nejsou čerpány ze suché básnické zásoby. Krajiny středohorské dodnes souzní s tou písní.

Ba lépe: teprve přijde čas, kdy se je naučíme vídati, pochopujíce, až nyní horoucí a leptavou sílu zraku, který je viděl před sto lety. Sílu, která byla už tehdy impresionistická, ba – dovolíte-li – také surrealistní v jistém, velmi výtečném smyslu.

Jsme-li co dlužni některé krajině v zemi, je to jistě této zemi Máchově, té podivné Zemské Zahradě, odbývané ponětím jakési romantičnosti a oddalované vědomím, že není česká, ačkoli je tu zvláštní shodou nahromaděno všecko, co shledáváme za horami a moři, hnáni onou přílišnou lidskou touhou po kráse – v tomto případě po kráse kraje – který by souhlasil s představou, již máme uloženu velmi hluboko. Představou, která je z věcí posledních, jsouc konec konců jen představou darmo vybojovaného místa, kde bychom si přáli spočinout – tedy, čistým slovem, představou domova, i když jej bláhově hledáme ve světě.

Zbytečně si ten pojem krásy obalujeme estetickým balastem. Žádný slušný člověk nemůže beze škody zakořenit v cizí kráse, byť byla sebe ohnivější. Ty i já máme v duchu jednu velmi těžko definovatelnou, ale velmi určitou jakost, jíž odpovídá jeden jediný kraj ve světě. A to je domov.

Chceme tedy odvážně říci, že není v múzickém smyslu češtějšího kraje, než je kraj Máje v celé geologické souvislosti. Chcete-li pro to důvody, čtěte znovu tu píseň, patříce naň.

O autorovi

Václav Cílek (* 1955) vystudoval Přírodovědeckou fakultu Karlovy univerzity, obor geologie ložisek. V Geologickém ústavu AV ČR se nejprve zabýval uranovými ložisky a výzkumem měsíčních hornin. Po roce 1990 se naplno věnuje studiu klimatických oscilací a změn prostředí v nejmladší geologické minulosti. Od roku 1995 vede na Karlově univerzitě kurzy týkající se krajiny a historie. Jeho knihy Krajiny vnitřní a vnější (2002) a Makom. Kniha míst (2004) se staly literární senzací. Václav Cílek za ně obdržel Cenu Toma Stopparda za rok 2004.

Z jeho dalších děl jmenujme např. Borgesův svět (2008), Dýchat s ptáky (2008), Orfeus. Kniha podzemních řek (2009), Archeus. Fragment radostné vědy o trpaslících (2010), Kameny domova (2011), Obraz krajiny (spolu s V. Ložkem a dalšími, 2011).

V roce 2009 se stal laureátem Ceny Nadace Dagmar a Václava Havlových VIZE 97.

Představa dílčích sopečných ohnisek a magmatického ohnivého krbu v centru Země podle knihy Athanasia Kirchera Mundus subterraneus (Podzemní svět) z roku 1665. Sopky vytvářejí pohoří a atmosféru ovládají čtyři větry, z nichž každý má svůj charakter a vliv na Zemi a zdraví jejích obyvatel.

Horký střed Země ohřívá podzemní vodní zřídla, jež jsou podle této barokní představy sycena víry v mořích. Zde se voda ztrácí, v hlubinách pročišťuje a v horách vytéká v pramenech.

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Poděkování

Předmluva – andělé minulosti

I. Místa z druhé strany

Prohlédni si tu zemi

Co děláme půdě, děláme sobě.

Místa z druhé strany

Země Máchova

II. Praha a její genius loci

III. Maigret a globalizace

IV. Přelévání bohů

O autorovi