Sylvie Simmonsová

I’M YOUR MAN

Život Leonarda Cohena

přeložil Pavel Pokorný

Ukázka z elektronické knihy

Originally published under the title I’m Your Man. The Life of Leonard Cohen

Copyright © 2012 by Sylvie Simmons

Czech edition © PROSTOR, 2020

Translation © Pavel Pokorný, 2020

Cover photo © Terry O’Neill, 1990, Getty Images

ISBN 978-80-7260-441-8

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2020

Pro N. A. s láskyplnou vzpomínkou

To, jak něco děláš, vypovídá o tom, jak děláš všechno.

TOM WAITS

Prolog

Je to elegantní, dvorný muž se starosvětskými manýry. Při setkání se ukloní, když opouštíte místnost, vstane. Pečuje o vaše pohodlí a nedává nijak najevo, že se možná sám pohodlně necítí. Jen z toho, že v kapse nenápadně přebírá korálky řeckého růžence, si můžete domýšlet, že se snad potřebuje diskrétně zbavit stresu. Povahou je spíše uzavřený a plachý, ale pokud to okolnosti vyžadují, dokáže zakročit důstojně i s humorem. Svá slova pečlivě váží, jako básník či politik. Umí ocenit jejich zvuk, vyjadřuje se precizně, ale zároveň má talent a cit pro dvojsmysly a tajemno. Odjakživa má rád mlžení a záhady. V jeho vyjadřování je cosi spikleneckého, což platí i pro jeho písně. Vzbuzuje dojem, že vám sděluje důvěrná tajemství.

Je uměřený, není na něm nic nestřídmého. A je menší, než byste čekali. Vypadá úhledně. Člověka mimoděk napadne, že by mu slušela uniforma, má ale na sobě oblek. Tmavý, dvouřadový, s tenkým jehlovým proužkem. Jestli není šitý na míru, rozhodně tak vypadá.

„Má drahá,“ pronese Leonard, „já jsem se v obleku narodil.“

1

Narozen v obleku

Když jsem s tebou

chci být takovým hrdinou

jakým jsem chtěl být

když mi bylo sedm

dokonalým chlápkem

zabijákem

„Proto píšu“, Výbor z poezie[1]

Za synagogou, která zabírá většinu bloku, řidič odbočil z hlavní ulice, minul kostel svatého Matěje na protějším rohu a zamířil do kopce. Vzadu ve voze seděla atraktivní, elegantně oblečená sedmadvacetiletá žena s výraznými rysy a v náručí držela novorozeného syna. Ulice, kterými projížděli, byly úpravné a dobře udržované, a totéž platilo i pro stromy. U takhle velkých domů z cihel a kamene by se člověk mohl bát, že se zhroutí už jen pod vahou vší té nadutosti, ale tyhle budovy se naopak jakoby vznášely po úbočí kopce vzhůru. Přibližně v polovině svahu řidič zatočil na postranní cestu a zastavil na konci ulice. Dům na adrese Belmont Avenue 599 byl rozlehlý, mohutný a vyhlížel formálně. Postavili jej v anglickém stylu, tmavé cihly zjemňovala vpředu bíle rámovaná veranda a vzadu Murray Hill Park – čtrnáct akrů trávníků, květinových záhonů a stromů. Na jedné straně se otevíral široký výhled na řeku svatého Vavřince, na druhé straně se rozkládalo centrum Montrealu. Řidič vystoupil, otevřel zadní dveře a malého Leonarda vynesli po bílých schodech domů.

Leonard Norman Cohen se narodil 21. září 1934 v Královské Viktoriině nemocnici, v mohutné budově ze šedivého kamene v zámožné čtvrti Mount Royal v Montrealu. Podle nemocničních záznamů se narodil v pátek ráno, ve tři čtvrtě na sedm. Z historického hlediska se tak stalo mezi velkou hospodářskou krizí a druhou světovou válkou. Když si odpočítáme devět měsíců, zjistíme, že Leonard byl počat během jedné z těch subarktických zim, které se v jeho rodném městě dostavují se spolehlivou pravidelností a silou, a to někdy v době mezi koncem chanuky a Božím hodem vánočním. Chlapec vyrůstal v domě plném obleků.

Jeho otec Nathan Cohen byl zámožný kanadský Žid, majitel přepychového obchodu s oblečením. Společenský oděv značky Freedman Company byl pojem a Nathan se rád oblékal formálně i při neformálních příležitostech. Pokud šlo o obleky, měl stejný vkus, jaký projevil při výběru domu, tedy upřednostňoval tradiční anglický styl. K obleku nosil psí dečky a květinu v klopě, a pokud to jeho aktuální zdravotní stav vyžadoval, opíral se při chůzi o vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí. Leonardova matka Masha Cohenová byla o šestnáct let mladší než její muž. Byla dcerou ruského rabína a v Kanadě žila zatím jen krátce. S Nathanem se vzali v roce 1927, nedlouho poté, co dorazila do Montrealu. O dva roky později porodila první z jejich dvou dětí, Leonardovu sestru Esther.

Na nejstarších fotografiích Leonardových rodičů je Nathan ramenatý, podsaditý muž s hranatou tváří. Štíhlejší Masha jej o hlavu převyšuje a její postava je v kontrastu s ním samá oblina. Výraz jejího obličeje je zároveň dívčí a vznosný, zatímco Nathan se tváří přísně a zachmuřeně. Od hlavy rodiny se tenkrát u fotografa samozřejmě taková póza očekávala, nicméně je jisté, že Nathan byl skutečně rezervovanější a více poangličtěný než jeho vřelá a emotivní ruská manželka. Malý Leonard, baculatý a podsaditý, byl zprvu i hranatou tváří podobný spíše otci, ale jak vyrůstal, začal se podobat matce. Tvář se mu protáhla, měl husté vlnité vlasy i její šikmé, hluboké a tmavé oči. Po otci zdědil menší postavu, smysl pro pořádek, vystupování a lásku k oblekům, po matce zas osobní kouzlo, melancholii a vztah k hudbě. Masha si doma pořád zpívala – ani ne tak anglicky, spíše rusky a v jidiš, dojemné lidové písničky, které se naučila jako holčička. Měla pěkný kontraalt a zpěvem za doprovodu imaginárních houslí se dokázala přivést z veselosti do smutku a opět zpátky. Leonard ji charakterizoval slovem „čechovovská“.1 „Upřímně se smála a upřímně plakala,“2 řekl o ní. Střídala emoce v rychlém sledu. Masha Cohenová nebyla nostalgická žena, neměla ve zvyku mluvit o zemi, kterou opustila, ale svou minulost si nesla v těch písních.

Ve čtvrti Westmount bydleli zámožní příslušníci vyšších společenských tříd, kanadští angličtí protestanti a kanadští Židé druhé či třetí generace. V Montrealu, kde v mnoha ohledech vládla separace a izolace, spojovalo Židy a protestanty už jen to, že nepatřili k Francouzům ani ke katolíkům. V šedesátých letech přinesla do Quebecu „tichá revoluce“ řadu politických a kulturních změn a francouzština se zde stala jediným oficiálním jazykem, ale za časů Leonardova dětství to ještě ve Westmountu chodilo jinak a francouzsky u nich doma mluvili jen pomocníci v domácnosti. Cohenovi měli služku Mary, ale to byla irská katolička. Měli také chůvu, Leonard se sestrou jí říkali „chůvička“, a zahradníka jménem Kerry, černocha, který plnil současně i roli rodinného šoféra. (Nathanův mladší bratr Horace zaměstnával Kerryho bratra v obdobné dvojí roli.) To, že Leonard pocházel z lepších poměrů, není žádné tajemství. Leonard nikdy nepopíral, že se uměl narodit, nezapíral svůj původ či jméno, nehrál si na něco, co není. Cohenovi na tom byli dobře, i když by se ve Westmountu našly i bohatší rodiny. Ve srovnání s honosnými sídly ve čtvrti Upper Belmont byl jejich dům sice velký, ale těsně sousedil s tím vedlejším. Cohenovi si sice mohli dovolit šoféra, ale jezdili pontiakem, ne cadillakem.

Nicméně pokud šlo o prestiž, byli na tom Cohenovi tak, že se jim rovnal jen málokdo. Leonard se narodil do respektované a důležité rodiny, jedné z nejprominentnějších židovských rodin v celém Montrealu. Jeho předkové v Kanadě budovali synagogy a zakládali noviny. Financovali a spravovali spoustu židovských filantropických společností a sdružení. První Leonardův předek, který imigroval do Kanady, byl jeho pradědeček Lazarus Cohen. Narodil se ve čtyřicátých letech devatenáctého století na území dnešní Litvy, která byla tehdy součástí Ruska. Rabínská škola ve městě Vilkaviškis, kde učil, patřila mezi nejrigoróznější ješivy v Polsku. Lazarusovi bylo něco přes dvacet, když opustil manželku a novorozeného syna a pustil se do světa za štěstím. Po krátkém pobytu ve Skotsku nasedl na loď mířící do Kanady. V městečku Maberly v kanadské provincii Ontario se vypracoval ze skladníka dřeva až na majitele společnosti L. Cohen a syn. Firma obchodovala s uhlím a syn, uvedený v názvu společnosti, byl Lyon, budoucí Nathanův otec – Lazarus byl zprvu v Maberly sám, ale po dvou letech za ním dorazila manželka se synem. Rodina se později přestěhovala do Montrealu, Lazarus zde vedl slévárnu mosazi a založil úspěšnou bagrovací společnost.

Když Lazarus Cohen v roce 1860 dorazil do Kanady, žilo zde velmi málo Židů. V polovině devatenáctého století jich v celém Montrealu nebylo ani pět set. V osmdesátých letech, když Lazarus začal vést kongregaci při synagoze Ša’ar ha-šamajim, jich už bylo přes pět tisíc. Pogromy v Rusku vyvolaly imigrační vlnu a do konce století se počet Židů v Kanadě zdvojnásobil. Montreal se stal centrem kanadských Židů a Lazarus se svým biblicky dlouhým bílým vousem a nepokrytou hlavou byl v této komunitě známou postavou. Kromě toho, že nechal vybudovat synagogu, také založil a vedl řadu organizací podporujících nově příchozí Židy i ty, kteří se k imigraci teprve chystali. Jménem montrealské Židovské kolonizační společnosti se dokonce vypravil do Palestiny, kde už od roku 1884 vlastnil pozemky. Lazarův mladší bratr Tzvi Hirsch Cohen, který jej brzy do Kanady následoval, se stal v Montrealu vrchním rabínem.

Když v roce 1914 Lyon Cohen převzal po svém otci vedení kongregace při synagoze Ša’ar ha-šamajim, šlo o největší kongregaci ve městě, jehož židovská populace už mezitím vyrostla na přibližně čtyřicet tisíc. V roce 1922 už byla kongregaci stará synagoga malá, takže se přestěhovali do nové budovy ve Westmountu – zabírala skoro celý blok a z domu na Belmont Avenue to bylo jen pár minut cesty z kopce. Dvanáct let nato zde nechali Nathan a Masha Cohenovi zapsat svého syna do „Registru narození společenstva anglických, německých a polských Židů v Montrealu“. Vybrali Leonardovi židovské jméno Eliezer, což znamená „Bůh je pomoc“.

Lyon Cohen byl stejně úspěšný obchodník jako jeho otec, věnoval se oděvům a pojišťovnictví. Podobně jako Lazarus sloužil i své komunitě. Ještě mu ani nebylo dvacet, když ho jmenovali jednatelem Anglo-židovského spolku. Založil židovské komunitní středisko a sanatorium, organizoval pomoc obětem pogromů. Měl významné postavení v Institutu barona de Hirsch, v Židovské kolonizační společnosti a v první kanadské sionistické organizaci. Vydal se do Vatikánu, aby jako zástupce židovské obce jednal s papežem. Patřil k zakladatelům Jewish Times, prvních kanadských anglicko-židovských novin, do nichž občas přispěl článkem. V šestnácti letech napsal divadelní hru s názvem Esther, kterou režíroval a zahrál si v ní. Leonardovi byly dva roky, když Lyon zemřel, takže svého dědečka nepoznal, ale cítil k němu silný vztah, který se prohluboval s tím, jak Leonard stárnul. Lyonovy životní zásady, pracovní morálka a víra v „aristokracii intelektu“,3 jak to Lyon nazýval, se shodovaly s Leonardovým přesvědčením.

Lyon byl také oddaný kanadský patriot. Když vypukla první světová válka, začal mezi montrealskými Židy agitovat pro vstup do kanadské armády. Jako první se přihlásili jeho synové Nathan a Horace – třetí syn Lawrence byl na to ještě příliš mladý. Nadporučík Nathan Cohen, číslo 3080887, patřil mezi první židovské důstojníky kanadské armády. Leonard měl moc rád fotografie svého otce v uniformě, ale když se Nathan vrátil z války, jeho zdravotní stavu se postupně zhoršoval, až skončil jako invalida. Možná proto Nathan, ačkoliv byl prvorozený syn prvorozeného syna, nenavázal na rodinnou tradici ani pokud šlo o vedení kongregace při synagoze, ani v jiných ohledech. I když byl úředně vzato šéfem firmy Freedman Company, ve skutečnosti obchod vedl jeho bratr Horace. Nathan na rozdíl od předků nebyl ani intelektuál, ani náboženský učenec. Tmavé dřevěné police v domě na Belmont Avenue sice skrývaly impozantní sbírku v kůži vázaných slavných básníků – Chaucera, Wordswortha, Byrona –, jejichž díla dostal Nathan darem k bar micva, ale hřbety těch knih se poprvé otevřely až ve chvíli, kdy si v nich začal číst Leonard. Jak vzpomínal, Nathan dával přednost časopisu Reader’s Digest, ale „měl ušlechtilé srdce; byl to gentleman.“4 Pokud šlo o náboženství, Nathan byl „konzervativní Žid bez fanatismu, ideologie a dogmat. Jeho život tvořily čistě jen rodinné zvyky a svazky s komunitou.“ O náboženských záležitostech se v Nathanově domě nediskutovalo, ba ani se na ně nemyslelo. „Mluvili jsme o tom asi tak, jako ryby mluví o tom, že jsou ve vodě.“5 Prostě to tak bylo. Byla to jeho tradice, jeho lid.

Mashin otec, rabín Solomon Klonitzki-Kline, byl významný náboženský učenec. V litevském Kovnu (Kaunas), nějakých osmdesát kilometrů od města, kde se narodil Lazarus, vedl školu zabývající se studiem Talmudu. Sepsáním knih Lexikon hebrejských homonym a Tezaurus talmudských interpretací si vydobyl přezdívku „sar ha-dikduk“, kníže gramatiků. Když už se vinou protižidovských perzekucí nedalo v Litvě žít, vydal se do Spojených států, kde žila jedna z jeho dcer provdaná za Američana. Masha imigrovala do Kanady, kde si našla práci jako chůva, a když jí vypršelo pracovní povolení, Solomon se obrátil pro pomoc na svého amerického zetě a jeho prostřednictvím na vystěhovalecký výbor vedený Lyonem Cohenem. Díky tomu, že se rabín Solomon tímto způsobem spřátelil s Lyonem, se Masha seznámila s Nathanem, kterého si pak vzala.

Malý Leonard znal dědečka Klineho spíše z doslechu než osobně, neboť rabín pobýval většinou spíše ve Spojených státech. Masha synovi vyprávěla, jak lidé cestují stovky kilometrů, aby mohli dědečkovi naslouchat. Také mu řekla, že je slavný jezdec, což Leonarda velmi potěšilo. Užíval si pocit, že má v příbuzenstvu důležité lidi, sám ale jako kluk vynikal spíše fyzickými schopnostmi než intelektem. Plánoval, že až vyroste, půjde na vojenskou akademii, a Nathan mu to schvaloval. Leonard si už představoval, jak bojuje ve válkách a dostává medaile – tak jako otec, než se z něj stal invalida, který někdy jen stěží vyleze do schodů, místo práce se drží doma a pečuje o něj matka. Malý Leonard byl zvyklý, že otec často marodí, ale měl k dispozici důkaz, že Nathan býval bojovník. Nechal si z první světové války revolver, schovával jej ve skříňce u postele. Když byl jednou Leonard doma sám, vklouzl do ložnice rodičů a zbraň vytáhl. Byla velká, ráže .38, do hlavně měla vyryté otcovo jméno, hodnost a pluk. Leonard ji svíral ve své drobné dlani, třásl se a v bázni vnímal tu tíhu a dotek chladného kovu na kůži.

Rušný dům číslo 599 na Belmont Avenue, kde vládl řád a pořádek, tvořil středobod světa malého Leonarda. Vše, co mohl jako chlapec potřebovat či chtít, se odehrávalo v těsné blízkosti tohoto domu. Všichni strýčkové a bratranci bydleli v okolí. Do synagogy, kam chodil s rodiči v sobotu ráno, v neděli do nedělní školy a dvě odpoledne v týdnu do hebrejské školy, to bylo pěšky kousek cesty z kopce. Stejně blízko to měl i do školy – na základní Roslyn Elementary School a pak na střední Westmount High School. Park, kam si v létě chodil hrát a v zimě otiskovat do sněhu andělíčky, měl hned pod oknem své ložnice.

Židovská komunita ve Westmountu držela těsně při sobě. Byla to minoritní komunita v prostředí tvořeném anglickými protestanty, kteří byli také menšinou, byť silnou, ve městě a provincii obydlené francouzskými katolíky. A dokonce i oni byli v Kanadě menšinou. V takovém prostředí se každý cítí v nějakém ohledu vyděděncem a každý má pocit, že je součástí něčeho důležitého. Bylo to „romantické, konspirativní duchovní prostředí,“ řekl Leonard. Bylo to prostředí „krve, půdy a osudu“. „To je terén, ve kterém jsem vyrůstal,“ řekl, „a je pro mě zcela přirozený.“6

V Leonardově okolí nežili Židé živící se rukama, takoví se usazovali na druhém konci Montrealu, kolem Saint-Urbain, odkud pocházejí náměty pro knihy Mordecaie Richlera. Leonardova komunita ale nebyla tak hermeticky uzavřená, jak se mohlo zdát. Kříž na vrcholu kopce Mount Royal, služka Mary, která se v jednom kuse křižuje, velikonoční a vánoční oslavy ve škole, to vše patřilo do jeho světa právě tak jako svíčky, které jeho otec zapaloval v pátek večer na počátku šabatu, či jako impozantní synagoga pod kopcem, kde na stěně visely velké zarámované portréty Leonardova pradědečka a dědečka. Upřené pohledy zvěčnělých předků mu připomínaly jeho významný původ.

Leonard to popsal jako „intenzivní rodinný život“.7 Cohenovi se scházeli často – v synagoze, v práci, jednou za týden na návštěvě u Leonardovy babičky z otcovy strany. „V sobotu ve čtyři hodiny odpoledne vždycky babiččina věrná služka Martha přivezla na čajovém vozíku konvici, sendviče, koláče a sušenky,“ vzpomíná David Cohen, o dva roky starší Leonardův bratranec, který s ním hodně kamarádil. „Nechodilo to tak, že by někoho zvala nebo že by se někdo ptal, jestli může přijít. Prostě se vědělo, že ‚přijímá‘. Zní to hodně archaicky, ale bylo to něco.“ Leonardova babička měla byt v jednom z honosných domů v ulici Sherbrooke Street ve čtvrti Atwater. Tady končily všechny průvody, které se v Montrealu konaly. „Průvod na svatého Jana Křtitele,“ říká David Cohen, „ten býval ohromný, než se v Montrealu zkomplikovala politická situace. Dívali jsme se na něj z babiččina bytu, velkým, krásným oknem v obývacím pokoji.“ Babička byla v mnohém tradiční viktoriánská dáma, „ale, i když to zní archaicky a staromódně, byla vážně správná.“ Na Leonarda měla velký vliv, její čajové dýchánky později popsal ve svém prvním románu Oblíbená hra.

V této knize sice Leonard vylíčil starší členy své rodiny jako seriózní a strojené, ale všichni takoví nebyli. Mezi rázovitější příbuzné patřil kupříkladu bratranec Lazzy, tedy Davidův starší bratr Lazarus. Podle Leonarda to byl „světák, znal všechny revuální zpěvačky, chodil po nočních klubech a kabaretech“.8 Pak tu byl také bratranec ze starší generace Edgar, Nathanův bratranec, podnikatel s literárními sklony. O mnoho let později napsal Edgar H. Cohen knihu Mademoiselle Libertine: portrét Ninon de Lenclos, která vyšla v roce 1970. Je to životopis kurtizány ze sedmnáctého století, spisovatelky a múzy, mezi jejíž milence patřili Voltaire a Molière a která po období stráveném v klášteře založila školu, kde se mladí francouzští šlechtici učili erotické techniky. Jak řekl David Cohen, Leonard a Edgar si byli „velmi blízcí“.

Leonard vedl pohodlný a bezpečný život v nepohodlné a nebezpečné době. Několik dnů před jeho pátými narozeninami Německo napadlo Polsko a začala druhá světová válka. Ani v Leonardově okolí nebyl klid, v roce 1942 došlo na bulváru St. Lawrence Boulevard k antisemitskému útoku. Tahle ulice, které místní říkali prostě Hlavní třída, tvořila tradiční dělicí čáru mezi anglickým a francouzským Montrealem. Útok vedlo francouzské nacionalistické hnutí, do kterého patřili podporovatelé vichistického režimu ve Francii. Tato organizace propagovala absurdní myšlenky, například tvrzení, že Židé ovládli oděvní průmysl, aby zdrženlivé frankofonní Kanaďanky nutili nosit „neslušné oděvy newyorského stylu“.9 Útočníci vymlátili několika židovským obchodům a lahůdkářstvím výlohy a počmárali stěny rasistickými nadávkami. Sedmiletý hoch ve Westmountu ale žil v jiném světě, seděl v pokoji a četl si Supermana. „Evropa, válka, sociální střety – nic z toho se nás jakoby netýkalo,“10 řekl.

Dětství mu bezstarostně plynulo, dělal to, co po něm chtěli – myl si ruce, slušně se choval, ke stolu chodil ustrojený, dobře se učil, hrál hokej, čistil si boty a na noc si je rovnal pod postel. Neprojevoval žádné znepokojivé známky svatosti či geniality, ani melancholie. Na filmových záběrech, které pořídil Nathan jako nadšený amatérský kameraman, vidíme šťastného chlapce, který s úsměvem od ucha k uchu šlape ulicí na tříkolce, prochází se ruku v ruce se sestřičkou a hraje si se svým psem – černým skotským teriérem jménem Tinkie. Matka mu napřed chtěla dát důstojnější jméno Továryšč, soudruh, ale otec to zamítl. Nathan si uvědomoval, že Masha svým ruským původem, přízvukem, špatnou angličtinou a výraznou osobností nezapadá do malé, poangličtěné kanadské židovské komunity. „Nepovažovalo se za vhodné projevovat v jakémkoliv ohledu nepřiměřenou náruživost,“ řekl Leonard. Přitahovat pozornost se také nedoporučovalo. „Učili nás, jak se chovat,“ popsal to bratranec David.

V lednu 1944 Leonardův otec ve věku padesáti dvou let zemřel. Leonardovi bylo devět. O čtrnáct let později tu událost popsal ve dvou nepublikovaných povídkách nazvaných „Ceremonie“ a „Narozeniny mé sestry“.11 „Oznámila nám to chůvička,“ napsal. Chůva, usazená u kuchyňského stolu s rukama v klíně, řekla Leonardovi a Esther, že dnes nepůjdou do školy, protože otec v noci zemřel. Řekla jim, že mají být potichu, protože matka ještě spí. Pohřeb bude zítra. „Pak mi došlo, co je to za den,“ napsal Leonard. „Zítra to ale nemůže být, chůvičko. Zítra má sestra narozeniny.“

Den nato se v devět hodin ráno dostavilo šest mužů, kteří přenesli rakev do obývacího pokoje a položili ji ke kožené chesterfieldovské pohovce. Na matčin pokyn služka potřela všechna zrcadla v domě mýdlem. V poledne začali přicházet smuteční hosté – příbuzní a zaměstnanci firmy. Sklepávali si sníh z bot, otřepávali svrchníky. Rakev byla otevřená a Leonard nahlédl dovnitř. Nathan byl zahalený ve stříbrném modlitebním plášti, ve tváři bílý, s černým knírem. Leonarda napadlo, že otec vypadá rozmrzele. Strýc Horace, který společně s Nathanem vedl firmu Freedman Company a který spolu s ním bojoval v první světové válce, Leonardovi zašeptal: „Musíme být jako vojáci.“ Večer se Esther Leonarda zeptala, jestli měl odvahu podívat se na mrtvého otce. Oba si řekli, že se podívali, a shodli se na tom, že mu někdo určitě načernil knírek. Obě Leonardovy povídky končí stejně: „Nebreč, řekl jsem jí. Myslím, že to byla moje hvězdná chvíle. Prosím, nebreč. Máš narozeniny.“

Třetí verzi této události popisuje Oblíbená hra. Tento popis je nejvyváženější, zčásti protože Leonard od vzniku těch raných povídek jako spisovatel znatelně vyspěl. Svou roli ale hraje i to, že si tentokrát zachoval odstup a popsal děj z pohledu fiktivní postavy (i když Leonard potvrdil, že se to stalo tak, jak to v knize vylíčil).12 Tentokrát ta epizoda končí tak, že chlapec den po pohřbu sebere v otcově ložnici jednoho otcova motýlka, rozřízne jej a schová dovnitř papírek, na který něco napsal. Další den provede svůj vlastní tajný obřad, při kterém vykopá díru a pohřbí motýlka v zahradě pod sněhem. Leonard o tom papírku řekl, že to byla první věc, kterou napsal. Řekl také, že už se nepamatuje, co to vlastně bylo, a že „celé roky překopával zahradu a hledal. Možná už nic jiného nedělám – jenom hledám ten papírek.“13

Leonard tehdy poprvé v životě udělal z psaní rituál. Ten skutek je natolik plný symboliky, že to člověka skoro svádí brát jeho větu z interview v roce 1980 doslova, pravděpodobnější ale je, že jde prostě o jeden z mnoha jeho povedených obratů, které v rozhovorech vždy rád používal. Děti často tíhnou k mystice a tajným obřadům. Leonard také řekl, že se jako chlapec „nijak zvlášť nezajímal o náboženství“, až na to, když si „několikrát šli poslechnout sbor“,14 ale přitom si byl dobře vědom toho, že je Kohen, příslušník kněžské kasty, po otcovské linii potomek Mojžíšova bratra Árona, a tedy zrozen k plnění kněžského úřadu. „Když mi řekli, že jsem Kohen, věřil jsem tomu. Nebral jsem to jako nějakou bezvýznamnou informaci,“ řekl. „Prožíval jsem to. Chtěl jsem být tím, kdo zvedl Tóru… Byl jsem malý kluk a hltal jsem všechno, co mi o těchhle věcech říkali.“15

Přitom ale jako dítě projevoval v synagoze, kterou založili jeho předkové, pramálo zájmu. Hebrejská škola ho podle jeho vlastních slov „nudila“ a Wilfred Shuchat, který byl od roku 1948 v synagoze Ša’ar ha-šamajim rabínem, to jen potvrdil. Podle vzpomínek starého pána byl Leonard „docela normální“ žák, „ale studium ho nezajímalo. Zajímal se hlavně o sebe, o to, jak vykládat věci kolem sebe. Byl velmi kreativní.“

Leonard kvůli otcově smrti ani neplakal, víc truchlil, když mu o několik let později zemřel pes Tinkie. „Neměl jsem pocit nějaké hluboké ztráty,“ řekl při interview v roce 1991. „Snad protože otec byl během celého mého dětství vážně nemocný. Připadalo mi přirozené, že zemřel. Byl slabý a zemřel. Možná jsem necitlivý.“16

Je pravda, že od léta předchozího roku byl Nathan několikrát hospitalizován v Královské Viktoriině nemocnici. Sice to může vypadat, že otcova smrt na Leonarda nijak zvlášť nezapůsobila, ale v devíti letech už nebyl tak malý, aby to na něj nemělo vliv. Někde uvnitř ho to jistě změnilo. Snad si poprvé uvědomil pomíjivost života nebo smutnou moudrost, prasklinu, kterou pronikla nejistota či osamění. Podle toho, co Leonard kdy řekl či napsal, si během této důležité životní epizody v dětství uvědomoval především to, jakou změnu postavení to pro něj znamená. Zatímco otcovo tělo leželo v rakvi v obývacím pokoji, strýc Horace si ho vzal stranou a řekl mu, že on, Leonard, je teď hlavou rodiny, a že je tedy zodpovědný za ženy – za matku a čtrnáctiletou sestru Esther. „Byl jsem na to hrdý,“ napsal Leonard v „Ceremoniích“. „Cítil jsem se jako požehnaný mladý princ nějaké lidem milované dynastie. Byl jsem nejstarší syn nejstaršího syna.“17

2

Dům plný ženských

Na počátku dospívání se Leonard začal intenzivně zajímat o hypnózu. Získal útlou knížečku kapesní velikosti. Autor byl anonymní a dlouhý titul sliboval 25 lekcí v hypnóze: jak se stát odborníkem na manipulace. Knížka o sobě tvrdila, že je to „nejdokonalejší, nejkompletnější, nejsnadnější a nejúplnější KURZ na světě, zaměřený na léčbu magnetismem, telepatii, čtení myšlenek, jasnovideckou hypnózu, mesmerismus, živočišný magnetismus a podobné vědy“. Na obálku, pod primitivní kresbu viktoriánské dámy zhypnotizované mužem s divoce rozcuchanými vlasy a knírem, napsal Leonard inkoustem co nejkrasopisněji své jméno a pustil se do studia.

Ukázalo se, že má pro mesmerismus vrozený talent. Od počátku se mu dařilo s domácími zvířaty, takže přistoupil k pokusům s pomocníky v domácnosti a jako první lidský objekt použil služku. Mladá žena podle jeho pokynů usedla na chesterfieldovskou pohovku, Leonard si k ní přitáhl židli a přesně podle instrukcí v knize jí pomalým a příjemným hlasem řekl, ať se uvolní a dívá se mu do očí. Zvedl tužku a začal s ní služce pomalu pohybovat před tváří, sem a tam, sem a tam, až dívku úspěšně uvedl do transu. Je sporné, zda následujícím krokem Leonard porušil instrukci autora knihy, že jeho nauku lze používat jedině ke studijním účelům, nebo se jí naopak řídil – každopádně dal služce pokyn, aby se svlékla.

Pro dospívajícího Leonarda to musel být úžasný okamžik, ve kterém se úspěšně prolnula jeho touha po zvládnutí tajemných věd s touhou sexuální. Seděl doma vedle nahé ženy a věděl, že to dokázal on – svým talentem, studiem, zvládnutím jisté dovednosti a prosazením své vůle. Když se mu ale nedařilo služku probrat, začal panikařit. Bál se, že by se mohla vrátit domů matka a přistihnout je – i když nás při té představě může napadnout, že to do už tak opojného koktejlu přidává pocit hrozící zkázy, beznaděje a porážky, čímž dostáváme ještě dokonalejší cohenovský mix.

Druhá kapitola učebnice hypnózy působí jako cílená kariérní rada pro budoucího zpěváka a umělce, který měl z Leonarda vyrůst. Varuje totiž před sebemenší lehkovážností a přikazuje: „Vaše rysy musí být pevné, rozhodné a vážné. Při všech úkonech buďte tiší. Stále ztišujte hlas, až do pouhého šepotu. Dělejte kratší či delší odmlky. Budete-li spěchat, selžete.“1

Když bylo Leonardovi přes dvacet, vylíčil tu příhodu v Oblíbené hře slovy: „Ještě nikdy neviděl ženu tak dokonale nahou. […] Udivený, šťastný a polekaný stál před všemi duchovními autoritami vesmíru […] Pak se znovu posadil a zíral na ni jako Cortéz na svůj nový oceán. Na tohle tedy čekal tak dlouho. Nezklamalo ho to, tak jako nikdy nic.“2^2 I když je ten zážitek v románu připsaný jeho fiktivnímu alter egu, je těžké brát to jinak, než že jde o skutečné Leonardovy pocity. O desetiletí později řekl: „Myslím, že nic nepřekoná to, když muž poprvé spatří nahou ženu. Myslím, že je to chvíle, kdy u něj stojí Eva, je ono ráno a na její kůži jsou krůpěje rosy. A myslím, že tohle je to hlavní, co se tají ve fantazii každého muže. Všechna ta smutná dobrodružství v pornografii, v lásce a v písních jsou jen kroky na cestě mířící k té posvátné vizi.“3 Ta služka náhodou hrála na ukulele. Leonardovo fiktivní alter ego ten nástroj změnilo na loutnu a z té dívky udělalo anděla. A každý ví, že nazí andělé mají klíče od brány k božskému.

„Leonard si pořád stěžoval, že tu nejsou žádné holky. Že si tu nemůže najít holku,“ říká Morton Rosengarten. „A vždycky to myslel vážně.“ Rosengarten je sochař a Leonardův nejstarší přítel. Posloužil jako předloha pro postavu Krantze, nejlepšího přítele protagonisty Oblíbené hry. Mort má rozedmu plic a musí používat kyslíkový přístroj, jehož vrnění svým tichým hlasem stěží přehluší. „Musíte mít na paměti,“ pokračuje, „že jsme tenkrát vyrůstali v totálně segregovaném prostředí. Ve škole chodili chlapci do jedné části budovy a dívky do druhé, takže jsme s nimi nepřicházeli vůbec do styku. A protože jsme chováním nezapadali do konvenční společnosti našich vrstevníků ve Westmountu, neměli jsme šanci ani u těchhle holek, protože si hlídaly každý krok. Ale mně vždycky připadalo, že Leonard má štěstí – že o ženách ledacos ví a rozumí jim, protože žije v domě plném ženských. Měl tam sestru Esther a matku. Já jsem o ženách nevěděl vůbec nic, měl jsem jen bratra a moje matka nevyzradila žádné tajemství o tom, jaké ženy jsou. Takže jsme si na to pořád stěžovali.“

Rosengarten žije poblíž Parc du Portugal, u Hlavní třídy, v malém, rozviklaném dvoupodlažním řadovém domě s vanou v kuchyni. Když se sem před čtyřiceti lety nastěhoval, byla to dělnická čtvrť plná přistěhovalců. Teď jsou tu sice vidět módní butiky a kavárny, svědčící o tom, že zde nyní žijí bohatší vrstvy, ale pořád tu najdeme i stará židovská lahůdkářství s umakartovými pulty, do kterých Mort a Leonard často chodili. Tenhle svět byl velmi odlišný od jejich bohatého domova ve Westmountu. Mort vyrůstal ve čtvrti Upper Belmont, což bylo od domu Cohenovic rodiny v Lower Belmontu jen půl kilometru, ale ta krátká vzdálenost znamenala vyšší společenskou vrstvu. Dnes už jsou všechny ty peníze tytam, ale Rosengartenovi bývali velmi bohatí. Měli dva cadillaky a venkovskou usedlost v Eastern Townships, sto kilometrů od Montrealu. Leonard se s Mortem seznámil a spřátelil na neutrálním území v době, když bylo Mortovi deset a Leonardovi devět let. Bylo to na letním táboře v červnu 1944, pět měsíců po smrti Leonardova otce.

Cohenovi mívali vždycky ve zvyku jezdit společně na léto do Spojených států k moři, do Maine. Ale v letech 1940 a 1941 byla Kanada ve válce s Německem, zatímco Spojené státy se ještě do války nezapojily, a ve Státech platila měnová omezení, kvůli kterým Kanaďané raději trávili dovolené doma. Oblíbeným letoviskem byla Laurentinská pahorkatina severně od Montrealu. Spisovatel Mordecai Richler ji vylíčil jako „opravdový židovský ráj – pohoří Catskill Mountains horší kategorie.“4 V mnoha tamních hotelích a hostincích brebentili v jidiš staří pánové s jarmulkami, zatímco přes silnici leželo travnaté hřiště na kuželky, kam zase chodili „gójové“. Pro děti v Leonardově věku tu byla k dispozici spousta letních táborů u jezer kolem města Sainte-Agathe. Tábor Hiawatha nabízel mládeži obvyklé menu skládající se z čerstvého vzduchu, srubů, společných sprch, zálesáctví, hřišť a bodavého hmyzu. „Bylo to děsné,“ vzpomíná Rosengarten procítěně. „Jejich hlavní starost byla ubezpečit rodiče, že vás tam rozhodně nepotká nic dobrodružného. Já jsem tam tvrdnul několik roků, ale Leonarda tam poslali jen jedno léto – jeho matka pak přišla na rozumnější tábor, kde člověka naučili plavat a jezdit na kánoi.“ Leonard plaval dobře a rád. Rozepsaná útrata z tábora Hiawatha z roku 1944 Rosengartenovo chmurné líčení tamních aktivit jen potvrzuje: Leonardovo kapesné padlo na stánek s občerstvením, psací potřeby, známky, holiče a lístek na vlak domů.5

Leonard a Mort ale měli společného víc než jen to, že pocházeli z bohatého židovského Westmountu. Oběma chyběl v životě otcovský vzor – Leonardovi otec zemřel a ten Mortův často nebýval doma. A jejich matky byly, alespoň podle společenských norem platících ve čtyřicátých letech v židovském Westmountu, nekonvenční. Mortova matka pocházela z dělnického prostředí a považovala se za „moderní“, Leonardova byla imigrantka z Ruska, vdova po podstatně starším muži. K odlišnosti od ostatních matek v izolované komunitě by bohatě stačil už jen její neobvyklý přízvuk a sklon k přehnaným emocím, ale Masha byla navíc ještě atraktivní mladá vdova, která se nápadně strojila. Když o čtyři roky později začali Leonard a Mort chodit na stejnou střední školu, jejich přátelství ještě zesílilo.

Střední škola Westmount High School sídlila v rozlehlé budově ze šedého kamene obklopené bohatým trávníkem. V erbu měla latinské motto Dux Vitae Ratio (průvodcem života je myšlenka) a naoko vypadala, jako by se vyplížila z Cambridge a do Kanady narychlo přiletěla pod rouškou noci poté, co ji po několika staletích přestalo bavit tvarovat mysli prominentních britských hochů. Ve skutečnosti to byla relativně nová protestantská škola založená v roce 1873 v nesrovnatelně skromnější budově, i tak ovšem patřila mezi nejstarší anglicky vyučující školy v Quebecu. Když na ni chodil Leonard, židovští žáci zde tvořili něco přes čtvrtinu. Panovalo tu ovzduší náboženské tolerance či spíše netečnosti. Žáci křesťanského a židovského původu se mísili a stýkali, navštěvovali vzájemně své večírky. „Když byly židovské svátky, měli jsme volno, ale slavili jsme i ty křesťanské,“ vzpomíná Leonardova spolužačka Rona Feldmanová. „Spousta z nás chodila zpívat do křesťanského sboru a hrála ve vánočních hrách.“ Leonarda denně doprovázela do školy chůva, i když to podle Rosengartenových slov bylo „jen blok pěšky – ale Leonardova rodina velmi dbala na formálnost.“ A jako katolička vzala chůva chlapce s sebou i do kostela. „Miluji Ježíše,“ řekl Leonard. „Vždycky jsem ho miloval, už jako malý.“ A dodal: „Nechával jsem si to pro sebe, neudělal jsem to, že bych v šul vstal a prohlásil: ‚Miluji Ježíše.‘“6

Ve věku třinácti let absolvoval Leonard bar micva, židovskou oslavu dospělosti. Sledován zraky strýců a bratranců, nespočtem Cohenů, vylezl v synagoze, kterou založili a vedli jeho předkové, na stoličku, aby viděl na Tóru, a poprvé z ní četl. „Byla u toho spousta jeho příbuzných,“ vzpomíná rabín Shuchat, který Leonarda na bar micva připravoval, „ale pro Leonarda to byla těžká chvíle, protože tam chyběl jeho otec.“ Ten by měl podle zvyku pronést tradiční požehnání do dospělosti. Ale byla válka a kdekdo o někoho nebo o něco přišel. „Některé věci, například maso, byly jen na příděl a na lístky,“ vzpomíná Rona Feldmanová. „Ve škole se prodávaly válečné spořicí známky a třídy mezi sebou každý týden soutěžily, která jich nakoupí víc. Chodila s námi do školy dívka, kterou k nám poslali v rámci programu pro ochranu dětí – posílali děti na různá místa kvůli jejich bezpečí. A všichni jsme znali rodiny, které měly někoho v zámoří v armádě nebo u letectva.“ A když válka skončila, objevily se strašidelné fotografie obětí koncentračních táborů. Když Mort Rosengarten řekl o válce: „Hrozně moc pro nás znamenala,“ měl na mysli Leonarda a sebe. „Byli jsme citliví a rozhodně na nás měla velmi silný vliv.“

Rok 1948 znamenal pro Leonarda konec studia na základní škole Roslyn Elementary School a nástup na Westmount High School. To léto strávil opět na letním táboře, tentokrát se jmenoval Wabi-Kon. Z Leonardových záznamů víme, že se tam učil plavat a získal diplom bezpečného plavce. Je zde ještě jeden dokument, sepsaný úhledným dětským rukopisem a podepsaný Leonardem a šesti dalšími chlapci. V dohodě stojí: „Neměli bychom spolu bojovat a musíme se snažit spolu lépe vycházet. Měli bychom si věcí víc vážit. Měli bychom být lepší kamarádi a mít víc odvahy. Neměli bychom se šikanovat. Nesmíme mluvit sprostě.“7 Dokonce sepsali i seznam trestů sahajících od odepřené večeře po to, že půjdou spát o půl hodiny dřív.

Taková chlapecká upřímnost a nevinný idealismus jsou jako z dětských knih Enid Blytonové, nicméně doma, ve své ložnici na Belmont Avenue, myslel Leonard spíš na dívky. Vystřihoval si z matčiných časopisů obrázky modelek a sledoval oknem, jak v Murray Hill Parku vítr zvedá ženám sukně nebo jak jim šaty těsně tiskne na stehna. Na zadních stránkách komiksů zkoumal inzeráty, ve kterých Charles Atlas sliboval neduživým chlapcům jako on postavu svalovce potřebnou k vábení děvčat. Leonard byl na svůj věk drobné postavy; aby to vylepšil, objevil v pubertě nové využití papírových kapesníčků – skládal si je do bot. Vadilo mu, že je menší než spolužáci – některé dívky ve třídě byly o hlavu vyšší než on, zato ale objevil, že je může lákat „historkami a řečmi“. V Oblíbené hře o svém alter egu píše: „Začal si sám sebe představovat jako Malého spiklence, Mazaného trpaslíka.3“8 Podle vzpomínek Rony Feldmanové byl ve skutečnosti Leonard mezi spolužačkami „velice populární“, i když to kvůli jeho malému vzrůstu „hodně dívek bralo spíš tak, že je roztomilý, než že by byl fešák. Pamatuji se, že byl velmi milý. Uměl se usmívat přesně tak jako teď – takovým polovičním úsměvem, trochu plachým. Když se usmál, působilo to velice upřímně. Člověka potěšilo u srdce, když ho viděl usmívat se. Myslím, že ho měli všichni rádi.“

Od třinácti let začal Leonard po večerech vyrážet ven, dva tři večery do týdne trávil osamělými procházkami po zapadlejších ulicích Montrealu. Než vznikla soustava plavebních kanálů podél řeky svatého Vavřince, fungoval Montreal jako důležitý přístav, kde se veškeré zboží směřující do centrální Severní Ameriky muselo přeložit z oceánských nákladních lodí na menší lodě plující k Velkým jezerům, případně na železnici mířící na západ. Po nocích bylo město plné námořníků, přístavních dělníků a pasažérů z lodí kotvících v přístavu. K jejich obveselení sloužily nespočetné bary, ve kterých nikdo nehleděl na to, že by se podle zákona mělo ve tři ráno zavírat. Noviny lákaly do kabaretů na Saint-Catherine Street, které zahajovaly provoz ve čtyři hodiny v noci a končily před úsvitem. V Montrealu byly jazzové i bluesové kluby, kina, bary, kde hráli quebeckou country and western, i kavárny s jukeboxy, jejichž nabídku znal Leonard nazpaměť.

Své noční toulky popsal někdy koncem padesátých let v nepublikované a nedatované povídce s názvem „Srdce jako jukebox: výňatek z deníku“: „Když mi bylo asi tak třináct, choval jsem se stejně jako mí kamarádi až do chvíle, kdy nastal čas jít spát. Pak jsem se vydával na kilometry dlouhé procházky po Saint-Catherine Street a díval se do kaváren, k mramorovým stolkům, kde muži i uprostřed léta nosili svrchníky, miloval jsem noc.“ Popisuje své mladické toulky s chlapeckou nevinností: nakukoval do výloh módních obchodů, „aby se dozvěděl o kouzlech a tricích, o gumových švábech a žertovných bzučácích do dlaně.“ Za chůze si představoval, že je mu přes dvacet, „má na sobě nepromokavý plášť, zpod zmačkaného klobouku staženého do čela září pronikavé oči, v srdci si nosí seznam příkoří, ve tváři má příliš vznešený výraz pro pomstu, po nocích chodí sám zmoklými bulváry a provází ho obdiv davů […] milován dvěma či třemi půvabnými ženami, které jej nikdy nezískají.“ Snad tím popisoval postavu vyčtenou z nějakého komiksu nebo soukromého detektiva z filmu: malý Leonard už byl znalcem kina. Ale poté, co do té změti představ přihodil i citát z Baudelaira, měl dost sebekritiky na to, aby dodal: „Tohle psaní mě otravuje. Mám dost smyslu pro humor, abych si dokázal představit mladíka, který vystoupí ze Stendhala, aby se oddal sebedramatizaci a pokusil se rozchodit nepříjemnou erekci. Masturbace by možná byla efektivnější a méně únavná.“9

Leonard pomalou chůzí míjel pouliční holky, ale ty ho navzdory potřebě a touze v jeho očích přehlížely. Oslovovaly místo něj kolemjdoucí muže a nabízely jim to, po čem Leonard dychtil ze všeho nejvíc. Svět jeho představivosti se musel v té době ohromně rozrůst – uvědomoval si tu obrovskou šíři nádherných možností, ale zároveň cítil samotu a smutek. Mort Rosengarten, který se k jeho noční toulkám po čase přidal, vzpomíná: „Leonard vypadal mladě a já také, ale tehdy v baru klidně obsloužili i třináctileté holky. Tenkrát bylo možné všechno a taky vládla velká korupce. Spoustu těchhle barů ovládala mafie. Museli jste někoho podplatit, abyste dostali licenci, a s tavernami to bylo stejné. To byly v podstatě bary, kde se nalévalo jen pivo a pouze mužům, ženy tam nesměly. Těchhle podniků byla spousta, protože se tam dalo nejlaciněji napít. Když jste tam přišli v šest ráno, měli tam natřískáno. Leonard se nemusel z domu vytrácet, u nich ani u nás doma se nikdo nestaral, kam jdeme a kdy se vrátíme. Ale židovská komunita ve Westmountu byla dost malá, uzavřená, panoval tu silný smysl pro sounáležitost, všichni mladí se tu navzájem znali. Takže chodil na Saint-Catherine Street, aby zažil, co jsme nikdy neviděli nebo by nám to nedovolili.“

Ve stejné době se začaly prohlubovat i Leonardovy hudební schopnosti. S matčinou podporou začal chodit na hodiny klavíru – ne že by v této oblasti projevoval nějaký zvláštní zájem nebo talent, ale protože ho matka povzbuzovala prakticky ve všem a protože chodit na hodiny klavíru se slušelo. Klavír nicméně nebyl první hudební nástroj, se kterým přišel Leonard do styku. Na prvním stupni se učil hrát na plastovou dětskou zobcovou flétnu Bakelite Tonette, ale dlouho u ní nevydržel. Nebavilo ho cvičit doma o samotě to, co po něm učitelka MacDougalová vyžadovala. Víc ho zaujal klarinet, na který hrál na střední škole v kapele společně s Mortem, který unikl hodinám klavíru tím, že si vybral pozoun. Leonard se zapojoval do spousty nepovinných školních aktivit. Zvolili ho předsedou studentské rady, řídil divadelní kroužek a zasedal v redakční radě školní ročenky Vox Ducum. Tento časopis se může pyšnit tím, že jako první otiskl Leonardovu povídku. Příběh „Zabít, nebo být zabit“ se na jeho stránkách objevil v roce 1950.

„Leonard byl vždycky velmi výřečný a uměl mluvit před lidmi,“ vzpomínal Rosengarten. Ve zprávě z tábora Wabi-Kon, datované ze srpna 1949, stojí: „Lenny je vůdcem srubu, všichni chlapci ve srubu k němu vzhlíží. Je to nejoblíbenější člen skupiny, se všemi se přátelí a má ho rád všechen personál.“4 Přitom si ho ale spolužáci pamatují i jako plachého chlapce, který se někde o samotě věnoval psaní básniček a pozornost ostatních nevyhledával, spíš se jí vyhýbal. Nancy Bacalová, další blízká přítelkyně, která Leonarda znala od dětství, řekla, že v té době byl „výjimečný, ale tichý. Je v tom zdánlivý protiklad: získával vedoucí postavení přirozeně a nenápadně a přitom byl v podstatě neviditelný. Jeho náruživost a síla se tají pod povrchem.“ Zní to jako neobvyklá kombinace společenského ducha a uzavřenosti, ale zřejmě to fungovalo – a v každém případě tím dokázal zaujmout.

Okamžik velkého třesku v Leonardově životě, momentu, kdy se poezie, hudba, sexualita a touha po spiritualitě prudce spojily a slily, proběhl v roce 1950, mezi jeho patnáctými a šestnáctými narozeninami. Leonard stál před antikvariátem a hrabal se v knížkách, když narazil na Výbor z poezie Federica Garcíi Lorky. Listoval svazkem a zaujala ho báseň „Gazel o ranním trhu“.10

Při četbě těch veršů mu naskočila husí kůže. Tenhle pocit už zažil, když naslouchal mocným a krásným veršům předčítaným v synagoze – v dalším zdroji tajemství. Lorca byl Španěl, homosexuál, otevřený antifašista, popravený nacionalistickými jednotkami, když byly Leonardovi dva roky. Ale „svět, který mi odhalil, mi byl velmi povědomý“, řekl Leonard. Jeho slova osvětlovala „krajinu, která vám připadá, že jste po ní sami kráčeli“.11 Součástí té krajiny byla i samota. Leonard se to pokusil o tři roky později vysvětlit slovy: „Když se něco řekne určitým způsobem, zdá se, že je v tom obsažen celý vesmír. Netýká se to jen mého srdce, ale všech srdcí – samota se rozplyne a cítíte se jako rozbolavělé stvoření uprostřed rozbolavělého vesmíru, a ta bolest je v pořádku. Nejenže je v pořádku, ale je to způsob, jak obejmete slunce a měsíc.“ Podle vlastních slov byl „zcela polapen“.12

Lorca byl nejen dramatik a sběratel starých španělských lidových písní, ale i básník, a jeho básně jsou temné, melodické, elegické a emocionálně intenzivní. Psal upřímně, ale zároveň uměl sebe sama mytologizovat, psal tak, jako by píseň a báseň byly součástí stejného dechu. Díky Lorkově lásce k cikánské kultuře a sklonům k depresím se Leonard seznámil s truchlivým, romantickým a důstojným světem flamenca. Díky Lorkovým politickým postojům se Leonard seznámil s truchlivým, romantickým a důstojným světem španělské občanské války. Za obé byl velmi vděčný.

Začal se seriózně věnovat psaní poezie. „Chtěl jsem na ty básně reagovat,“ řekl. „Každá báseň, která na vás zapůsobí, je jako volání, které si žádá odpověď, a člověk chce odpovědět svým vlastním příběhem.“13 Nepokoušel se Lorku kopírovat: „To bych se neodvážil.“ Ale cítil, že Lorca mu dal svolení hledat vlastní hlas a také pokyn, jak s ním zacházet, „nikdy nehořekovat lehkovážně“.14 Když se ho v následujících letech při rozhovorech ptali, co ho přivedlo k poezii, Leonard uváděl přízemnější pohnutku: snahu zapůsobit na ženy. Na ženy velmi působí, když je někdo ujistí o jejich půvabu ve verších, a před příchodem rocku na to měli monopol jen básníci. Ve skutečnosti to ale pro chlapce jeho věku, generace a původu „bylo všechno jen v představách“, jak řekl. „Byli jsme vyhladovělí. Nechodilo to jako dnes, mít přítelkyni neznamenalo s ní spát. Toužil jsem jen někoho obejmout.“15

Ve věku patnácti let, tedy přibližně v době, kdy objevil Lorkovu poezii, si Leonard koupil za dvanáct kanadských dolarů v zastavárně na Craig Street španělskou kytaru. Stejně jako zhypnotizovaná služka popsaná v Oblíbené hře měl zkušenosti s hrou na ukulele, takže zjistil, že na horních čtyřech strunách kytary zvládá pár jednoduchých akordů. Na ukulele se učil hrát v podstatě stejně, jako si osvojil hypnózu – podle návodu, ze slavné příručky Roye Smecka z roku 1928 přezdívané Kouzelník strun. „Myslím, že jsem se o ní zmínil bratranci Lazzymu, který na mne byl po otcově smrti moc hodný – brával mě dívat se, jak hrají baseball Montreal Royals, tým, ve kterém začínal Jackie Robinson. No a Lazzy mi řekl, že Roy Smeck přijede hrát do montrealského nočního klubu El Morocco. Nabídl mi, jestli bych se s ním chtěl seznámit. Nemohl jsem si ho jít poslechnout, malého kluka by do nočního klubu nepustili, ale Lazzy mě vzal za ním do hotelu, takže jsem se setkal se samotným Royem Smeckem..“16

V létě roku 1950 se Leonard zase jednou vypravil na letní tábor, tentokrát na tábor Sunshine v Sainte-Marguerite, a kytaru si vzal s sebou. Začal tam hrát lidové písničky a poprvé zjistil, jaké mu ten nástroj skýtá možnosti, pokud jde o společenský život.

Vy jste jel ještě jako patnáctiletý na letní tábor?

„Jel jsem tam jako instruktor. Byl to židovský komunitní tábor pro děti, jejichž rodiče si drahé letní tábory nemohli dovolit. Jako vedoucího tam měli Američana, který, jak se ukázalo, byl socialista. V korejské válce, která právě vypukla, stranil Severní Koreji. Jestli tehdy někdo hrál na kytaru a zpíval lidové písně, byli to socialisté – brali to tak, že mají ideologickou povinnost učit se ty písničky a udržovat je. Takže se mi dostal do ruky Lidový zpěvník. Říká vám to něco? Byl to skvělý zpěvník, se všemi akordy a tabulaturami. Během léta jsem ten zpěvník mnohokrát prošel – s Alfiem Magermanem, synovcem vedoucího tábora. Říkalo se o něm, že je socialista, jeho otec organizoval odbory a Alfie měl kytaru. Začal jsem se učit hrát a na táboře jsem ten zpěvník mockrát přehrál od začátku do konce. Ty texty na mě hluboce zapůsobily. Často to byly jen obyčejné přepsané lidovky – socialisté vzali třeba „Jeho pravda kráčí dál“ a udělali z toho „V našich dlaních síla leží / Nad zlato je cennější / Síla, kterou nepřemohou / Nade všechno mocnější / Až vše staré skončí v troskách / zbudujeme nový svět / Společně nás neporazí / sláva solidaritě / sláva solidaritě / sláva solidaritě / v jednotě je naše síla.“ Byla tam spousta písniček hnutí odborové organizace IWW, „Wobblies“ – nevím, jestli vám to něco řekne. To byla mezinárodní socialistická dělnická unie. Krásné písničky. ‚V unii vám byla služka / ta neměla obavu / z hlupáků a stávkokazů, / z policejních zátahů… Ne ne, mě nic nevyleká, v unii mám záchranu…‘ Skvělá písnička.“

Lze-li se podle délky odpovědi domýšlet, jak moc dotyčného dané téma nadchlo, pak je zřejmé, že Leonarda velmi. Ještě půl století po pobytu v táboře Sunshine zvládl ten zpěvník zpaměti přezpívat od začátku do konce.5 V letech 1949 a 1950 se ještě s kytarou nepojila ta nezměrná ikonografie a sexuální magnetismus, který získala později, ale Leonard rychle zjistil, že hra na kytaru dívky rozhodně neodpuzuje. Na skupinové fotografii z letního tábora je Leonard sice stále ještě drobný a zavalitý a oblečený tak, jak by se člověk na veřejnosti raději ukazovat neměl – v bílých krátkých kalhotách, bílé sportovní košili, černých botách a bílých ponožkách – nicméně hned vedle něj sedí ta nejkrásnější blondýnka z celého tábora a dotýká se ho kolenem.

Po návratu domů do Westmountu se Leonard dál zabýval zkoumáním lidové hudby – Woodyho Guthrieho, Leadbellyho, kanadských lidových písničkářů, skotských balad i flamenca. Řekl: „Tehdy jsem začal nacházet hudbu, kterou jsem si zamiloval.“17 V Murray Hill Parku uviděl jednou u tenisových kurtů stát mladého bruneta, hrál na akustickou kytaru nějakou tesklivou španělskou melodii a kolem postával hlouček žen. Leonard si uvědomil, že je ten muž nějakým tajemným způsobem tou svou hudbou „svádí“.18 Zaujal i Leonarda. Zastavil se, poslouchal a ve vhodné chvíli se mladíka zeptal, jestli by ho neučil hrát. Ukázalo se, že je to Španěl, který nerozumí anglicky. Gestikulací a lámanou francouzštinou z něj Leonard vymámil telefonní číslo do penzionu v centru, kde měl Španěl pronajatý pokoj, a slib, že mu přijde dát lekci na Belmont Avenue 599.

Při první návštěvě Španěl uchopil a prozkoumal Leonardovu kytaru. Řekl, že není špatná, naladil ji a zahrál rychlý flamencový postup. Ta kytara v jeho rukou zněla tak, jak by se Leonardovi ani nesnilo. Pak mu Španěl nástroj podal a gestem mu naznačil, že teď je řada na něm. Po takovém výkonu neměl Leonard odvahu zahrát nějakou ze svých lidovek, a tak předstíral, že vůbec neumí hrát. Mladík mu srovnal prsty na pražce, ukázal mu pár akordů a odešel se slibem, že zítra přijde zas.

Na druhé lekci začal Leonarda učit šestiakordový flamencový postup, který zahrál včera. Na třetí lekci se Leonard začal učit tremolo. Pilně cvičil před zrcadlem a napodoboval Španělovo držení nástroje. Na čtvrtou lekci mladý učitel nedorazil. Když Leonard zavolal do penzionu, paní domácí mu řekla, že kytarista je mrtvý. Spáchal sebevraždu.

„Nic jsem o něm nevěděl. Neměl jsem ponětí, co ho přivedlo do Montrealu, kde se vzal u těch tenisových kurtů, ani proč se zabil,“ řekl Leonard o přibližně šedesát let později španělské honoraci. „Ale těch jeho šest akordů, ten kytarový postup, ten se stal základem všech mých písní, vší mé hudby.“19

V roce 1950 nastal v Leonardově životě obrat. Jeho matka se podruhé vdala, vzala si lékárníka Harryho Ostrowa. Leonardův bratranec David Cohen na něj vzpomíná jako na „velmi milého, nepraktického a sympatického chlapíka,“ sám Leonard k němu měl ovšem dost odtažitý, byť přátelský vztah. Shodou okolností byl Mashin druhý manžel opět vážně nemocný. Matka byla tedy zaměstnána péčí o muže a dvacetiletá sestra měla jiné starosti než dorůstajícího bratra, takže Leonard si mohl dělat, co chtěl. Pokud nebyl ve škole nebo se nevěnoval nějaké mimoškolní aktivitě, zavřel se ve své ložnici a psal básně, nebo stále častěji vyrážel s Mortem do montrealských ulic.

Když bylo Mortovi šestnáct, a mohl tedy podle zákona řídit auto, sedl za volant jednoho z rodinných cadillaků a sjel z kopce před Leonardův dům. „K našim oblíbeným zábavám patřilo jezdit ve čtyři ráno ulicemi Montrealu, hlavně starou čtvrtí, kolem přístavu a na východní předměstí, k rafinériím,“ líčil Rosengarten. „Hledali jsme holky. Počítali jsme, že ve čtyři ráno se budou procházet po městě a čekat na nás. Samozřejmě že nikde nebyla ani noha.“ Navzdory tomu, že nasněžilo a ulice byly úplně prázdné, se vydávali se zapnutým topením na východ do oblasti Townships nebo na sever do Laurentinské pahorkatiny. Cadillac s Mortem za volantem za sebou zanechával v napadaném sněhu černou čáru, jako kdyby tu Mojžíš nacvičoval svůj trik s Rudým mořem. Bavili se o ženských a o všem možném.

„Při téhle rychlosti je nic nevázalo. Mohli vyzkoušet všechny možnosti. Míhali se kolem stromů, které tu rostly stovky let. Prolétávali městy, kde lidé trávili celý svůj život […] Ve městě za nimi se vzpínaly jejich rodiny jako šlahouny břečťanu […] Prchali před svou dospělostí, před svým skutečným bar micva, skutečným zasvěcením a opravdovou, zlomyslnou obřízkou, k níž je chtěla přinutit společnost svými omezeními a nudnou rutinou,“ napsal Leonard, když v románu vzpomínal na ty noční jízdy s Mortem. „Dálnice byla jako vymetená. Prchali tudy pouze oni a toto vědomí jen prohlubovalo jejich přátelství.“6^20

3

Dvacet tisíc veršů

Ulice kolem McGillovy univerzity jsou pojmenované po slavných britských mužích, po Peelovi, Stanleyovi a McTavishovi. Univerzitní budovy postavili pevní Skoti z pevného skotského kamene. Velkolepá knihovna a budova fakulty umění připomínají Oxford či Cambridge. Když někdo z univerzity zemře, svěsí vlajku na fakultě na půl žerdi. Prostorné nádvoří ohraničují vysoké, štíhlé stromy, které se drží dokonale zpříma i pod tíhou sněhu. Za kovanými vraty stojí viktoriánská sídla, zčásti přeměněná ve studentské penziony. Kdyby vám někdo zkoušel namluvit, že se z McGillovy univerzity řídí celé Britské impérium, nebylo by těžké tomu uvěřit. V září roku 1951, kdy zde čerstvě sedmnáctiletý Leonard začal studovat, to byl svět jako vystřižený z devatenáctého století, nejdokonalejší „město ve městě“ celé Severní Ameriky.

Tři měsíce předtím Leonard odmaturoval na Westmount High School. V ročence Vox Ducum, na které spolupracoval jako redaktor, ho najdeme na dvou fotografiích. Jedna je skupinový portrét. Šestnáctiletý Leonard září úsměvem uprostřed první řady, nad nápisem, který nečekaně neformálně hlásá: „Len Cohen, předseda studentské rady“. Druhá fotografie, která ilustruje jeho zápis v ročence, je oficiálnější – Leonard má na sobě oblek a nepřítomný pohled upírá někam do dálky. V duchu tradice školních ročenek je text uvozen plamenným citátem: „Nemůžeme se zbavit strachu, ale můžeme se mu poddat takovým způsobem, že nad ním zvítězíme.“ Píše se tu o tom, co nemá rád („automat na limonády“), jaké má koníčky („fotografování“), školní kratochvíle („o přestávkách prozpěvuje“) a ambice: „nejslavnější řečník na světě“. Ve stručném shrnutí se Leonard charakterizuje jako „prcek, který je všude“. Na závěr je uveden působivý seznam jeho školních aktivit: předseda studentské rady, činný v redakci ročenky Vox Ducum, člen menora klubu, uměleckého klubu, klubu pro aktuální události a hebrejské studentské asociace, a také roztleskávač.1 Podle všeho měl tenhle šestnáctiletý kluk hodně sebedůvěry a navíc kus nepostradatelné kanadské schopnosti nebrat se vážně. Zjevně úspěšný typ. Nebylo divu, že měl namířeno na McGillovu univerzitu – byla to nejlepší anglicky vyučující univerzita v celé provincii.

V prvním ročníku studoval Leonard umění, pak přešel na matematiku, obchod, politické vědy a právo. Přesněji řečeno, podle svých vlastních záznamů četl, pil, muzicíroval a přednáškám se pokud možno vyhýbal. Absolvoval s průměrným hodnocením 56,4 procenta, takže to asi nebude jeho obvyklé zlehčování vlastních výkonů. Neprospíval ani ve svém oblíbeném předmětu, anglické literatuře, a ve francouzštině na tom nebyl o nic lépe. Že tam vůbec chodil, o tom jeho přítel a spolužák Arnold Steinberg, nyní tajemník McGillovy univerzity, řekl: „Oba jsme slyšeli, že je to snadný předmět. Já ho nedokončil a Leonardova francouzština také nestála za mnoho. Flinkali jsme to.“ Výuka se nevěnovala ani Baudelairovi, ani Rimbaudovi. Celý rok měli strávit zkoumáním knihy o páru mladých ruských aristokratů, kteří po revoluci utekli do Paříže a živili se jako sluhové ve francouzské domácnosti. Sepsal to francouzský dramatik Jacques Deval a kniha se jmenovala Tovarich – takhle se měl původně jmenovat Leonardův skotský teriér Tinkie.7

Leonard ani jeho přátelé tedy k jazyku, kterým mluvila polovina obyvatel jejich rodného Montrealu, nijak netíhli, čímž ale rozhodně nevyčnívali. McGillova univerzita byla v podstatě výhonkem Westmountu, jedné z privilegovaných montrealských enkláv s anglofonními obyvateli. A ti se s frankofonní populací v podstatě nestýkali, nanejvýš měli zájem o francouzsky hovořící dívky, které se během třicátých let, za Velké hospodářské krize, začaly do města houfně stěhovat za prací jako služky. Tehdy obvyklý postoj ke dvojjazyčnosti vcelku dobře, byť snad poněkud nadneseně, vyjádřila Ma Fergusonová, první žena, která dobyla post guvernéra Texasu, když se nechala slyšet: „Jestli byla angličtina dost dobrá pro Ježíše Krista, je dost dobrá pro všechny.“ Anglicky mluvícím obyvatelům Montrealu tehdy zněla francouzština stejně cize, jak by připadala děcku v anglické škole, a stejně by ji učil učitel mluvící anglicky, neboť frankofonní učitelé nemohli na anglofonních školách pracovat. A totéž platilo i v opačném ohledu.

„Francouzi byli neviditelní,“ vzpomíná Mort Rosengarten. „V Montrealu jsme tenkrát měli dvě školní rady. Katolická byla frankofonní, protestantská anglofonní. A Židé, kteří měli svého času i vlastní školní radu, se rozhodli přidat k protestantům. Nejenže to byly jiné školy, ale lišila se i doba výuky, takže se děti nepotkávaly na ulici. Vlastně jsme s těmi druhými nepřicházeli vůbec do styku, bylo to hodně zvláštní.“ Když Leonard nastoupil na McGillovu univerzitu, Mort už tu rok studoval umění a Steinberg obchod. V jedné oblasti ale Leonard exceloval, podobně jako na Westmount High School, a to v nepovinných školních aktivitách. Jako správný Lyonův vnuk se stal členem všemožných komisí, společností a rad.

Spolu s ostatními studenty univerzity se automaticky stal součástí Debatní společnosti. V debatách vynikal. Měl vrozený talent a vkus pro přesné používání jazyka. Uměl s lehkostí zformulovat výrok, který mohl a nemusel odrážet jeho vnitřní přesvědčení, ale který díky jeho básnickému nadání zněl přesvědčivě nebo přinejmenším dobře, a tím pádem si uměl získat posluchače. Ačkoliv byl Leonard plachý mladík, nedělalo mu žádné potíže vystoupit na pódium a řečnit před lidmi. Rétorika byla na univerzitě jediným předmětem, ve kterém dostal jedničku. V prvním ročníku vydobyl školnímu debatnímu týmu prestižní cenu Bovey Shield, ve druhém ročníku ho zvolili sekretářem Debatní společnosti, ve třetím postoupil na zástupce předsedy a v závěrečném čtvrtém na předsedu.

V univerzitním kampusu vstoupili Leonard a Mort do židovského studentského bratrstva Zeta Beta Tau. I zde se Leonard stal předsedou, a to mnohem rychleji. Podle osvědčení byl zvolen 31. ledna 1952, pouhé čtyři měsíce poté, co začal studovat na McGillově univerzitě.2 Stejně jako ostatní studentská bratrstva měla i Zeta Beta Tau své vlastní písničky – jejich zpěvník tvořily oslavné pochodové písně, jejichž interpretaci prospívá konzumace alkoholu, a Leonard znal všechny nazpaměť. Bratrstva a předsednictví – tak kladný vztah k institucím se může zdát překvapující u mladíka, který prokázal sklony k socialismu a k poezii, ale podle vzpomínek Arnolda Steinberga Leonard „není a nikdy nebyl proti institucím, jen prostě nikdy nedělal to, co instituce dělají. To z něj ale nedělá jejich odpůrce. Leonard je snad nejformálněji založený člověk, kterého znám. Není formální v obvyklém smyslu slova, dokáže lidi báječně upoutat, je velmi okouzlující. Ale pokud jde o jeho manýry, o oblékání, o mluvu, v těchto ohledech má velmi konvenční přístup.“

Hlášení z letních táborů popisují Leonarda jako čistotného, pečlivého a vychovaného, a takový také byl. „Vedli nás k tomu,“ vzpomíná bratranec David Cohen. „Pořád nám kladli na srdce, že se musíme slušně chovat, říkat ‚ano, pane‘, ‚děkuji‘, vstát, když do místnosti vstoupí dospělý, a tak dále.“ Pokud se týče formálního oblékání, Leonard měl pověst člověka, který se strojí prostě dokonale, i když on sám by asi skromně trval na tom, že to úplně dokonalé není. Mort jeho slabost pro dobré obleky sdílel. I jeho rodina podnikala v oblékání, takže si oba chlapci mohli v tomhle směru volně dopřávat.

„Už jako mladiství jsme si pro sebe vymýšleli obleky, a byly velmi elegantní,“ vzpomínal Rosengarten. „A také konzervativnější než tehdy panující móda. Chodil jsem ke krejčímu, šil mi na míru podle mých představ, jak má oblek vypadat, a Leonard si zase říkal, jak to chce on. Nechával jsem si šít i košile, ale to bylo hlavně z toho důvodu, že jsem měl velmi útlý krk a košile pro dospělé mi neseděly.“ David Cohen líčí, jak jednou viděl Morta v klubu studentského svazu u kulečníku – v koutku úst cigaretu, vyhrnuté rukávy na míru šité košile mu držely pásky. „Dá se říci,“ pokračuje Rosengarten, „že konformní část židovské komunity ve Westmountu se stavěla velmi nepřátelsky ke skutečnosti, že jsme nekonformní umělci, kteří si vždycky dělají svoje. Ale aspoň jsme chodili vkusně oblečení. Leonard byl vždycky dokonale ustrojený.“

Podle Steinbergových slov se Leonardova nekonvenčnost projevovala v jiných směrech. „Věčně něco psal nebo kreslil, už jako kluk, člověk ho nikdy neviděl bez notesu. Pořád si něco skicoval, ale hlavně psal. Jakmile ho něco napadlo, hned si to zapsal, a skládal básně. Psaní, to byla jeho vášeň, bez toho by to nebyl on. Pamatuji se, jak jsem na francouzštině seděl v lavici vedle něj. Byla tam jedna Angličanka jménem Shirley, oběma nám připadala jako nejkrásnější holka na světě. Do téhle Shirley se Leonard bláznivě zamiloval a při vyučování o ní psal básničky.“

Jako dospívající mladík se Leonard zabýval především dívkami a psaním, a v obou těchto směrech se od časů Westmount High School jeho výkony znatelně zlepšily, byť ne stejnou měrou. Láska pro něj dosud nebyla vítězným pochodem, který popsal v Oblíbené hře ve scéně, kdy jeho alter ego dorazí triumfálně domů z náruče své první lásky a překypuje touhou pochlubit se svým vítězstvím, ale uraženě zjistí, že se obyvatelstvo Westmountu neobtěžovalo vstát na jeho počest z postelí a uspořádat oslavu s konfetami. Mluvíme ale o počátku padesátých let, o době, kdy dámské spodní prádlo, bílé jako čerstvě natřený tyčkový plot, sahalo ženám až k poprsí, kde přešlo do podprsenky nedobytné jako pevnost. Možnosti chlapců byly tedy velmi omezené. „Mohli jste si dovolit vzít děvče za ruku,“ říká Leonard. „A někdy se holka nechala políbit.“ Cokoliv jiného se „nesmělo“.3

Jeho autorská tvorba se podobnými omezeními nenechala svazovat a byla vcelku promiskuitní. Leonard psal básně „v jednom kuse“, vzpomíná Rosengarten. „Měl takový deníček, který s sebou pořád nosil. Tu a tam ho ztratil nebo někde zapomněl a pak ho zoufale hledal, protože v něm měl úplně všechno, celé své dílo, a nedělal si žádné kopie.“ Doma začal Leonard používat mechanický psací stroj. Ťukal si do kláves, zatímco dědeček rabín Solomon Klonitzki-Kline něco psal ve vedlejším pokoji. Mashin otec se k nim na rok nastěhoval a večer s Leonardem často sedávali nad knihou Izajáš. Rabín ji znal zpaměti a Leonard si zamiloval její poetiku, fantazii a věštectví. Nejvíc ze všeho jej ale těšilo pobývat ve společnosti starého pána, který dával najevo „solidárnost a radost“4 nad tím, že vnuk také píše.

Navzdory chabým studijním výkonům v angličtině, které Leonard s přehledem překonal dokonce i v matematice, se právě na McGillově univerzitě stal skutečným básníkem – při spontánním obřadu ho na něj pasoval Louis Dudek, polsko-kanadský katolický básník, esejista a nakladatel. Ve třetím ročníku k němu Leonard chodil třikrát týdně na kurz literatury. Ve třídě bylo padesát posluchačů, scházeli se vždy v pondělí, ve středu a v pátek v pět hodin odpoledne v budově umělecké fakulty. Ve studijním plánu byl Goethe, Schiller, Rousseau, Tolstoj, Čechov, Thomas Mann, Dostojevskij, Proust, T. S. Elliot, D. H. Lawrence, Ezra Pound a James Joyce.

Ruth Wisseová, jedna z Leonardových spolužaček, která se později stala profesorkou židovské literatury a literární komparatistiky na Harvardu, popisuje, že Dudek se snažil seznámit studenty se dvěma důležitými věcmi: „Za prvé s moderní poezií a literaturou, která se plně vyvinula v cizině, ale jejíž kořeny vytvořily v Kanadě malé skupinky básníků s nepočetným publikem… A za druhé s mohutným hnutím evropské literatury a myšlení, které začalo v osmnáctém století a přineslo hluboké praktické změny, s nimiž se studentská mysl teprve potřebovala seznámit. Bylo to jako lít na ně odněkud z kazatelny kbelíkem studenou vodu.“ Leonarda, jak řekla, „zaujalo především to první.“ Už tenkrát si byl jistý, že patří do světa moderní kanadské poezie. „Nebral učitele s úctou [jako Wisseová], spíše s ním jednal jako s kolegou, jako rovný s rovným.“5 Leonard to potvrdil: „Tehdy jsem překypoval sebedůvěrou. Nepochyboval jsem o tom, že mé dílo dobude bez potíží celý svět. Věřil jsem, že patřím k velikánům.“6

Hudba za ostatními zájmy a zálibami trochu zaostávala, přesto na ni nezapomínal. Když uvážíme, jak tíhnul k aktivitám v nejrůznějších spolcích, je poněkud zvláštní, že se nestal členem univerzitního hudebního klubu (ačkoli byla ve výboru i atraktivní blondýna Ann Peacocková, jejíž jméno nalezneme i v soupisu redaktorů literárního časopisu The Forge). Nicméně v roce 1952, mezi prvním a druhým ročníkem studia, založil Leonard se dvěma přáteli z univerzity, Mikem Doddmanem a Terrym Davisem, svou první skupinu. Mort v té době ještě na banjo neuměl, jinak by jistě šlo o kvartet. Trio Buckskin Boys hrálo country a western a vydalo se dobýt Montreal s čtverylkou.

Čtverylka? Co vás to napadlo?

„V té době byly tyhle tance populární. Hráli jsme ve školách a v kostelích – to byla místa, kde takové aktivity dospělí schvalovali a podporovali. Nebyly to ploužáky a tanečníci se moc nedotýkali, nanejvýš jste se zavěsili v podpaží a chvíli jste se točili na místě. Bylo to velmi decentní. [ironický úsměv] Zjistili jsme, že všichni máme bundy z jelenice – já jsem tu svou zdědil po otci –, a tak jsme si začali říkat Buckskin Boys, Semišáci.“

Byli jste jediná židovská kapela v Montrealu, která hrála country a western?

„Ve skutečnosti jsme byli nábožensky namíchaní. Mike byl můj soused, hrál na harmoniku. Terry byl jeho kamarád, věděl, jak se který tanec jmenuje a hrál na kyblíkovou basu [nástroj skládající se ze škopku, šňůry a hokejky]. Hráli jsme tradiční písničky, třeba Red River Valley nebo Turkey in the Straw.“

Hráli jste dobře?

Nikdy jsme si o sobě nemysleli bůhvíco, spokojili jsme se s tím, že lidi mají zájem o to, abychom jim zahráli. Myslím, že kdybych to hraní slyšel dneska, asi by se mi to líbilo. Ale nebrali jsme to jako věc, která by měla mít nějakou budoucnost. Bylo to jen pro tu chvíli. Rozhodně jsme neměli žádné ambice. Slovo ‚kariéra‘ mi vždycky znělo odpudivě a tížilo mi srdce. Vždycky jsem se snažil nedělat nic, co by nějak souviselo s kariérou, a myslím, že se mi vcelku dařilo se jí vyhýbat.“

Kapela zkoušela v suterénní herně v domě Davisových rodičů. „Vždycky působili dojmem, že si to fantasticky užívají. Pořád se tak kamarádsky hecovali,“ vzpomíná Dean Davis, bratr zesnulého Terryho Davise. Dean při jejich hraní obsluhoval gramofon a fungoval jako zvukař. „Pamatuji se, že rodiče brali Leonarda jako velice vychovaného mladíka, na svůj věk opravdového gentlemana. Maminka se smála, že máme trio, ve kterém je protestant, Žid a katolík.“ Janet Davisová, vdova po Terrym, vzpomíná: „Když je pozvala v pátek na večeři, kdy bývalo vepřové, říkala, že kdyby chtěli, udělá jehněčí.“

Leonard hrál i v další skupině, tentokrát stoprocentně židovské. Patřila do židovského univerzitního studentského spolku Hillel. Hudebně doprovázeli hru, ve které hrály Freda Guttmanová a Yafa „Bunny“ Lernerová, dvě Leonardovy kamarádky ze školních let. Většinou ale hrál na kytaru – sám, na univerzitním dvoře, v budově studentského bratrstva nebo kdekoliv, kde se konal večírek. Nebral to tak, že vystupuje, prostě to dělal. Leonard s kytarou byl k vidění stejně často jako Leonard s notesem. Melvin Heft, který pamatuje několik takových studentských večírků, vzpomíná: „Po nějakém čase, když to vypadalo, že už je ta správná nálada, sáhl Leonard pro kytaru a zahrál a zazpíval pár písniček. Nechvástal se tím, nepokoušel se dělat z toho velkou show ve stylu ‚teď vám zazpívám‘, prostě to jen tak udělal. Bylo to pro něj přirozené. Zkrátka přišel a zazpíval. Užíval si to a my taky.“

Přes víkend se aktivita někdy přesouvala do sídla Mortových rodičů v oblasti Townships. Půltucet studentů se nacpal do auta a vyrazil na venkov. Mortovi rodiče tam nebyli, bylo tam prázdno, až na muže, který na usedlosti správcoval, a ženu, která se starala o domácnost. Ani jeden z těchto zaměstnanců si nemohl dovolit bránit studentům v zábavách. Mezi ty, kteří tam jezdívali, patřili kromě Leonarda Arnold Steinberg, někdy Yafa a Freda, Marvin Schulman, jeden z prvních členů jejich skupiny, který se přiznal ke své homosexualitě, a Robert Hershorn, Leonardův blízký přítel, který pocházel z ještě bohatších poměrů. Popíjeli a bavili se. Když se setmělo, zajeli si autem do vesnice Ayer’s Cliff u jezera Massawippi, zašli do hostince Ripplecove Inn a opět popíjeli a bavili se. Když hostinec zavřel, vrátili se na usedlost, pouštěli si gramofonové desky nebo sami muzicírovali. Leonard hrál na kytaru lidovky a folkové songy, které se naučil na socialistickém letním táboře, a popové hity, které pochytil z hudebních automatů na Saint-Catherine Street.

„Hodně jsme poslouchali muziku,“ říká Rosengarten, „a Leonard byl k nezastavení ještě předtím, než začal sám skládat. Byl schopný hrát jednu písničku pořád dokola, třeba Home on the Range. Cokoliv. Hrál a zpíval to třeba celý den. Když se učil nějakou píseň, přehrál ji snad tisíckrát. Celé dny a týdny jednu a tu samou písničku, znovu a znovu, rychle, pomalu, ještě rychleji, takhle a zas jinak. Člověk by se z toho zbláznil. A když začal skládat, bylo to to samé. A takhle pracuje dodneška. Napsat text písně mu zabere čtyři roky, protože sepíše dvacet tisíc veršů nebo tak.“

Občas se scházeli i na Belmont Avenue, u Leonarda, ale tam nebývali sami. Někdy se k nim připojovala Esther, ale většinou ne, protože o mladšího bratra a jeho kamarády neměla příliš zájem. Zato Masha všechno dirigovala, lítala sem a tam, chystala jídlo a snažila se všechny bavit. „Jeho matka byla trochu afektovaná dáma,“ popsal ji Rosengarten. „Byla to Ruska a dokázala být kvůli něčemu velmi, velmi dramaticky nešťastná, načež vybuchla smíchem a nechala to plavat. Někdy jsme se v devět večer chystali do města a Masha dostala hotový záchvat, vyváděla, že v takovou hodinu přece nikam nemůžeme, a byla z toho celá pryč. Jindy jsme zase popíjeli někde v baru, bylo nás osm. Ve tři v noci jsme se sebrali, šli jsme k nim a pařili jsme dál. Masha sešla ze schodů, všechny nás přivítala, nabízela nám jídlo a byla úplně v pohodě – člověk u ní nikdy nevěděl, jak zareaguje.“ Steinberg to shrnuje slovy: „Masha byla velice labilní, ale každý ji měl rád, protože byla v podstatě milá a srdečná a Leonarda prostě zbožňovala. Myslím, že se s ostatními matkami moc nestýkala, takže si neosvojila ty otravné zvyky a mně připadalo, že má Leonard hodně volnosti. Bylo vždycky fajn se u něj stavit. Seděl jsem a poslouchal, jak Leonard hraje na kytaru. Nikdy se nepovažoval za nějakého muzikanta nebo umělce, ale v jednom kuse hrál a pořád se na tu kytaru učil.“

Od poloviny padesátých let patřili mezi hosty večírků u Leonarda básníci a spisovatelé, starší pánové, často vyučující na McGillově univerzitě. „Neexistovaly žádné hranice, nebyly to vztahy nadřazeného pana učitele a studenta,“ řekl Leonard. „Líbily se jim naše holky.“7 K učitelům, kteří na něj měli velký vliv, patřil Louis Dudek, Frank Scott zvaný F. R., děkan právnické fakulty, básník a socialista, a Hugh MacLennan, autor slavné knihy Dvě samoty z roku 1945. Šlo o alegorii nesmiřitelných rozdílů mezi frankofonní a anglofonní populací v Kanadě. MacLennan začal na univerzitě vyučovat ve stejné době, kdy tam nastoupil Leonard. Ten navštěvoval jeho kurz moderního románu a tvůrčího psaní. Ale nejdůležitější pro něj byl asistent vyučující politologii, básník, s nímž se Leonard seznámil v roce 1954, když ho pozval do klubu studentského bratrstva předčítat z jeho nového díla Dlouhý hráškomet (The Long Pea-Shooter). „Irving Layton je kategorie sama pro sebe, pak jsou všichni ostatní,“ vzpomínal ve stáří Leonard. „Je to náš největší básník, náš největší mistr poezie.“8 Irving Layton by s takovou charakteristikou beze všeho souhlasil a přidal by ještě další, vlastní pochvalná adjektiva. Layton byl mohutný, hřmotný a nezkrotný. Jako by ho vytesali ze stejného skotského kamene, ze kterého byla McGillova univerzita – snad jen s menším smyslem pro detail. Layton byl horká hlava, oči mu zářily a žhnul v něm vnitřní oheň. Leonard ho miloval, stejně jako dlouhá řada výjimečných žen.

Seznamovací agentura by se asi nepokoušela tyhle dva dát dohromady jako životní partnery. Layton byl o dvaadvacet let starší než Leonard a jeho ikonoklastická nestydatost a sebevědomé vystupování byly naprostým protikladem Leonardova umírněného, skromného projevu. Layton se svou rozcuchanou hřívou vlasů a neupraveným oděvem působil dojmem, že právě unikl hurikánu, zatímco Leonard vždy vypadal, že jeho oblek dnes ráno dokončil tým osobních krejčích. Layton se netajil svou bojovností, Leonard takové sklony neměl, i když ho dlouho přitahoval machismus. Layton měl za sebou službu v kanadské armádě, kde dosáhl hodnosti nadporučíka, stejně jako Leonardův otec. Leonard jako malý chlapec snil o tom, že půjde na vojenskou školu, ale tento sen s jeho otcem zemřel. Dosud si ale schovával otcovu zbraň. Matka se s ním kvůli tomu sice hádala, ale Leonard si prosadil svou. Mezi Laytonem a Leonardem byly i třídní rozdíly. Layton se narodil v roce 1912 v rumunském městečku (než jeho rodina emigrovala do Kanady, jmenoval se Israel Lazarovitch) a vyrostl v montrealské čtvrti Saint-Urbain, kde sídlili dělničtí židovští imigranti. Prominentní Westmount, odkud byl Leonard, znamenal opačný pól židovského sociálního spektra. Měli ale i něco společného: milovali upřímnost, měli cit pro ironii a byli nadaní diskutéři. Layton v roce 1957 vystoupil v televizním debatním pořadu Fighting Words (Boj slovy) a suverénně zvítězil.

Layton nepokrytě opovrhoval buržoazní Kanadou a jejím puritánstvím. Leonard také, byť skrytě – vždyť jeho vlastní rodina patřila k této vrstvě. Kupříkladu nenápadně, v pozadí, bojoval za zrušení zákazu ženských návštěv a alkoholu na pokojích jejich studentského klubu. Layton dával nepokrytě najevo svou sexualitu a Leonard si rád představoval, že je také takový, nebo alespoň že by takový byl, kdyby měl nějakou šanci. I Laytonova poezie byla taková: křiklavá, nestydatá, neskrývala jména ani šťavnaté podrobnosti. Layton přistupoval s vášní k poezii, ke kráse i k melodičnosti světa, a Leonard byl stejný. Layton o sobě řekl, že se stal básníkem, aby „ze slov tvořil hudbu.“ Ale také chtěl, aby jeho básně „změnily svět“, a s tímto přístupem se idealista v Leonardovi zcela ztotožňoval.

Jak vysvětluje Rosengarten, „druhá světová válka byla velmi důležitým faktorem, který ovlivnil naše vnímání. Lidé, které jsme dobře znali, odcházeli do boje a umírali. Hrozilo, že bychom mohli válku prohrát, že by se nacisté zmocnili Ameriky nebo Kanady. Ale na druhé straně, zatímco se to dělo, mluvilo se o tom, že pokud válku díky velkým obětem, které všichni museli přinést, vyhrajeme, svět se změní na nádherné utopické místo. Že se všechna ta kolektivní energie, kterou marníme na válčení, zaměří na stvoření takového světa. Byla pro nás pak v určitém směru deziluze, když válka skončila a oni ten kolektivní aspekt společnosti hned potlačili a dál propagovali myšlenku, že pro obchod je dobré vyrábět věci – že lidem nahradí ten kolektivní duch tím, že jim budou prodávat výrobky. A tu ohromnou spoustu žen, které za války pracovaly a dělaly věci, o kterých se předtím soudilo, že ženám nepřísluší, po válce zase poslali zpátky do kuchyní. My s Leonardem jsme si tyhle věci moc dobře uvědomovali. Byl to pro nás šok.“ Pocit ztraceného Edenu, něčeho krásného, co nezafungovalo nebo nevydrželo, se dá vystopovat ve spoustě Leonardovy tvorby.

„V Montrealu byla velmi zajímavá básnická scéna,“ říká Rosengarten. „Soustředila se kolem Irvinga Laytona a Louise Dudeka, kteří tehdy byli dobří přátelé.“ (Později se rozkmotřili a jejich spory kvůli poezii byly pověstné.) „Konala se spousta večírků, na kterých předčítali. Často to bylo v Irvingově domě na Côte-Saint-Luc,“ západně od Montrealu. Dnes se tam rozkládá předměstí a ulice se jmenuje po Laytonovi, ale v padesátých letech tu stával osamělý statek obklopený hospodářskou půdou. Layton zde žil se svou ženou a dvěma dětmi. „Na těch večírcích si lidé navzájem předčítali svoje verše, diskutovali o nich a kritizovali si je. Byly to hodně intenzivní výměny názorů, které se většinou protáhly hluboko do noci. S Leonardem jsme často byli do tří někde ve městě v baru, odtamtud jsme zajeli k Irvingovi a tam se pokračovalo. Leonard na těchhle večírcích prezentoval své básně. Brali to vážně. Vyráběli si cyklostylem ve dvě stě padesáti výtiscích takový časopis, kterému říkali CIV/n, protože knihkupci tehdy kanadské básníky nevedli – v žádném knihkupectví v celém Montrealu byste nedostali knihu současné poezie, byla to mizérie. Ale když na to teď vzpomínám, uvědomuji si, že na mne ta básnická scéna měla z hlediska estetiky větší vliv než všechny umělecké kurzy s budoucími slavnými sochaři, které jsem absolvoval v Británii. Řekl bych, že je ta parta v Côte-Saint-Luc o hodně předběhla.“

„Opravdu jsme chtěli být velcí básníci,“ řekl Leonard. „Pokaždé když jsme se sešli, brali jsme to jako konferenci na nejvyšší úrovni. To, co jsme dělali, jsme pokládali za ohromně důležité.“9 On vnímal tyhle noci jako určitý výcvikový program pro básníky, kde byl „intenzivní a tvrdý trénink, který jsme brali velmi vážně.“ Leonard vždycky tíhl k podobným režimům. „Ale panovala tam přátelská atmosféra. Čas od času došlo na slzy, někdo rozzlobeně odešel, pohádali jsme se, ale v jádru našeho přátelství byl vždycky zájem o umění psát.“ Leonard to chápal jako učednictví a učil se s nadšením. „Irving a já jsme často trávili noci studiem básní autorů jako Wallace Stevens. Rozebírali jsme báseň tak dlouho, až jsme odhalili její kód, až jsme přesně pochopili, co se autor snaží říci a jak to dělá. To byl náš život. Náš život byl poezie.“10 Z Laytona se stal ne-li Leonardův životní učitel, pak jeho průvodce, povzbuzovatel a jeden z jeho nejlepších přátel.

V březnu 1954, v pátém čísle časopisu CIV/n, měl Leonard debut – poprvé jako básník publikoval. Vedle básní Laytona a Dudeka (kteří byli členy redakční rady) a ostatních poetů montrealské scény zde najdeme tři práce podepsané Leonardem Normanem Cohenem: „Starci“, „Lidová píseň“ a „Satan ve Westmountu“. Poslední báseň je o ďáblu, který citoval Danta a „zpíval útržky vážných španělských písní“.8 Následující rok Leonard získal první cenu v univerzitní literární soutěži Chestera Macnaghtena za báseň „Vrabci“ a čtyřdílné Myšlenky suchozemce obsahující báseň „Pro Wilfa a jeho dům“, která v roce 1955 vyšla v časopise The Forge. Jde o překvapivě vyspělé dílo, erudované a dojímavé. Začíná

Jako malému mi křesťané řekli

že jsme připíchli Ježíše

jako hezkého motýla na dřevo

plakal jsem u maleb Kalvárie

nad sametovými ranami

a delikátně zkroucenýma nohama

a končí

Porovnejme si tedy mytologie.

Naučil jsem se svou propracovanou lež

o tyčících se křížích a otrávených trnech

a o tom, jak ho mí předkové přibili

jako netopýra na vrata stáje

co přivítá podzim a opožděné hladové havrany

jako dutý žlutý znak.

Když šel Layton někam předčítat ze své tvorby, brával Leonarda s sebou. Leonard si vychutnával jeho teatrálnost, velkolepá gesta a chvastounství, ale i nadšení, které jeho výkon vzbuzoval u posluchačů – a především u posluchaček. V létě roku 1955 s sebou Layton vzal Leonarda do Kingstonu v Ontariu na konferenci kanadských spisovatelů. Uvedl ho na pódium, aby přečetl své básně a zahrál něco málo na kytaru.

Hra na kytaru Leonardovi u žen rozhodně pomáhala, a teď, když si s Mortem pronajali pokoj na ulici Stanley Street, si je mohl zvát k sobě. „Vlastně jsme tam nebydleli, jen jsme tam chodili. Zvali jsme si tam kamarády,“ vysvětluje Rosengarten, k čemu jim byl dobrý staromódní přijímací pokoj ve viktoriánském penzionu. Leonardova matka z toho neměla žádnou radost, ale neuměla Leonardovi nic odepřít. Měla s ním zřejmě velice složitý vztah, složitější než bývá obvyklý komplikovaný vztah matky a syna, nemluvě o archetypálním vztahu židovské matky a syna. A podle názoru takového odborníka na židovství, jakým je rabín Wilfred Shuchat ze synagogy Ša’ar ha-šamajim, byla Masha „velmi židovská“. Když Nathan zemřel, stal se objektem jejího rozmazlování, kritiky a naprosté úcty Leonard. Byla to vitální a vášnivá žena vdaná za nemocného muže. Do prostředí Westmountu příliš nezapadla, takže nepřekvapilo, že se soustředila na svého jediného syna, na své nejmladší dítě.

Leonard matku miloval. Pokud to s mateřskou láskou přeháněla, jen se tomu smál nebo si z toho utahoval. Naučil se nepodléhat jejímu emočnímu vydírání a snaze krmit jeho i kamarády ve dne v noci. „Matka mě naučila nikdy nebýt krutý k ženám,“ napsal Leonard v nepublikovaném textu ze sedmdesátých let. Ale vztah s matkou ho naučil i jiným věcem: spoléhat na to, že ho ženy budou uctívat, podporovat a opečovávat – a s dovolením odejít, pokud intenzita té péče přeroste míru. Ne vždycky odcházel doopravdy, a skoro nikdy se to neobešlo bez konfliktních emocí.

Aviva Laytonová, rozená Cantorová, je čiperná australská blondýna nadaná pronikavým intelektem. Vyrostla v „malé, tuhé středostavovské židovské komunitě“ v Sydney. Nemohla se dočkat, až odtamtud zmizí, a učinila tak v okamžiku, kdy jí bylo jednadvacet let. Chtěla se vypravit do New Yorku, ale když ji tam nepustili, vybrala si Montreal. Od přátel dostala kontakt na básníka a redaktora kanadského literárního časopisu Fiddlehead Freda Cogswella. Ukázalo se ale, že Cogswell žije v Novém Skotsku, nějakých třináct set kilometrů od Montrealu. Aviva vzpomíná: „Poradil mi ale, že je v Montrealu spousta básníků, ať si je najdu.“ Dal jí jména půltuctu z nich včetně Dudeka, Scotta a Laytona. První, komu zkusila zavolat, byl Layton. „Nechtěla jsem se obracet na nikoho, jehož jméno zní i jen vzdáleně židovsky,“ říká k tomu Aviva. Layton ji pozval k sobě, do domu v Côte-Saint-Luc, kde žil se svou druhou ženou, umělkyní Betty Sutherlandovou, a s jejich dětmi.

Když Aviva dorazila, zjistila, že Layton má doma společnost. „Byli tam všichni slavní autoři kanadské literatury“ včetně básníků z Cogswellova seznamu. „Tehdy ale ještě nebyli slavní, byla to taková okrajová frakce. To je úžasné, řekla jsem si.“ Aviva se rozhodla, že se stane členkou jejich skupiny, ale plán jí nevyšel, protože si zanedlouho s Irvingem začala. Vydrželo jim to dvacet let a narodil se jim syn, ale bezprostředním následkem toho poměru tehdy bylo, že se Aviva musela skrývat. „Nemohla jsem chodit k němu domů. Bylo to v padesátých letech, člověk si nemohl dovolit společenský skandál. Irving byl učitel v provinční škole a snadno by mohl přijít o práci. Takže jsem trávila většinu času o samotě v Montrealu a Irving mě dvakrát nebo třikrát do týdne navštěvoval. Jediný člověk, kterému Irving důvěřoval natolik, že se mu s celou situací svěřil, byl Leonard. Irving ho přivedl do mého malého suterénního bytu. Irving byl tehdy čtyřicátník, o jednadvacet let starší než já. Leonardovi bylo dvacet, o rok míň než mně. Pamatuji se, jak jsem otevřela dveře toho bytu a stál tam Leonard. Vypadal velmi mladistvě, byl trochu baculatý, ale měl v sobě cosi naprosto zvláštního. Irving mi o něm předtím řekl: ‚Přijde sem nějaký Leonard Cohen dát si s námi kávu. Je opravdový.‘ Nikdy nezapomenu na to, jak to řekl. Když Irving o někom řekne: ‚Je opravdový,‘ znamená to, že je to opravdový básník. A tohle se stalo koncem roku 1955. Porovnejme si mytologie teprve mělo vyjít.“

Všichni tři se začali u Avivy scházet pravidelně. I když byl mezi Leonardem a Laytonem velký věkový rozdíl – Layton by mohl být Leonardovým otcem – vzpomíná Aviva, že spolu jednali „jako rovný s rovným. Spousta lidí říká, že Leonard byl Irvingův student. Někteří to míní tak, že byl jeho student v doslovném smyslu, ale to vůbec není pravda. Jiní to vidí tak, že Irving byl jeho mentor. Ne, Leonard to bral tak, a pořád to tak bere, že Irving byl v jeho životě velkým spisovatelem a velkým básníkem, velkým člověkem a také přítelem, ale nemyslím, že by Leonard byl v tom vztahu měně významným partnerem.“

Jak popsal Layton, Leonard „byl génius od prvního okamžiku, kdy jsem ho spatřil. Neměl jsem ho co učit. Mohl jsem mu otevírat dveře, což jsem dělal… Dveře projevů sexuality, dveře svobodného projevu a tak dále. A jakmile se mu otevřely, Leonard vykročil velmi sebevědomě po cestě… poněkud odlišné od té mojí.“11 Aviva říká: „Podle Leonardova slavného výroku ho Irving naučil, jak psát poezii, a on ho naučil oblékat se. Myslím, že Leonard psal lepší poezii a Irving se lépe oblékal, ale učili se jeden od druhého.“ A pokud jde o třídní rozdíly mezi nimi, říká: „Bylo to zajímavé. Leonard pocházel z Bel Air v Montrealu, ze zcela exkluzivního prostředí, a Irving se narodil ve slumu, ale když jsme si s Irvingem pronajímali dům, usadili jsme se co nejblíž oblasti, kde vyrůstal Leonard, a když si chtěl Leonard pořídit nějaké bydlení, vábila ho Irvingova rodná stará čtvrť. Irving chtěl žít tam, odkud Leonard chtěl uniknout, a Leonard chtěl být tam, odkud chtěl uniknout Irving.“

Irving později o Leonardovi řekl, že „dokázal ve Westmountu objevit smutek. To chce génia. Byl schopen vnímat, že být bohatý a pohodlný plutokrat neznamená být šťastný.“ Jak Layton řekl, genialita je „schopnost – a velmi vzácná schopnost – vidět věci takové, jaké doopravdy jsou. Nenechat se ošálit.“12 Leonard několikrát vzal Irvinga a Avivu do Belmont Avenue. „Často tam chodil, pořád tam měl svůj pokoj a myslím, že tam čas od času pobýval. Jednou, když Masha nebyla doma, jsme tam uspořádali velký večírek, jednu z těch divokých oslav, jak to tehdy chodilo, a někdo pozvracel její těžké damaškové závěsy. Udělali jsme tam neskutečný binec. Vzpomínám, jak jsme s Leonardem šli do kuchyně, on otevřel zásuvky a ukázal nám, jak tam Masha schovává každou kancelářskou svorku, každý cvoček, každý provázek, který se kdy v domě objevil.“9

Když se Aviva poprvé setkala s Leonardem, řekl jí podle jejích slov něco, „co už si možná ani sám nepamatuje, ale já si to pamatuji zcela přesně. Řekl mi, že předtím studoval na McGillově univerzitě práva. Jednoho dne se při učení podíval do zrcadla a bylo prázdné. Neviděl vlastní obraz. A v tu chvíli si uvědomil, že akademický život v jakékoliv podobě není pro něj.“ Rok nato se Leonard, vyzbrojený bakalářským diplomem, Petersonovou cenou za literaturu, titulkem na obálce časopisu Le Forge z března 1956 a především první vydanou knihou poezie Porovnejme si mytologie, zapsal jako postgraduální student na Kolumbijskou univerzitu a vyměnil tím Montreal za Manhattan.

4

Začal jsem křičet

Sbírka Porovnejme si mytologie vyšla v květnu 1956. Útlá knížečka s pevnou vazbou obsahuje čtyřiačtyřicet básní, které Leonard Cohen napsal ve věku patnácti až dvaceti let. Bylo to inaugurační vydání nového nakladatelství, které si dalo za cíl seznamovat čtenáře s pozoruhodnými novými mladými autory. Sponzorovala jej McGillova univerzita a redaktorem byl Louis Dudek. Grafickou úpravu knihy si vzal na starost sám Leonard. Ilustrace vytvořila Freda Guttmanová, jeho umělecky nadaná přítelkyně a múza pro několik z básní. Její tajuplné perokresby působí někdy idylicky a jindy mučivě. Na obalu je obrázek přikrčené, zdeformované lidské postavy, na kterou jako by útočili miniaturní andělé či holubice. Na zadní straně je fotografie autora, jednadvacetiletý Leonard pevně hledí do objektivu. Tváří se sice vážně, na tváři má strniště a od nosu k ústům mu vedou hluboké vrásky, ale i tak vypadá velmi mladistvě. Svými básněmi oproti tomu působí jako mnohem starší autor. Je to nejen vyspělostí a vážností jeho jazyka nebo tím, jak zvládl básnickou techniku, ale jeho „hněv a pláč“1 jsou toho druhu, jaký byste čekali spíše u člověka, který toho má hodně za sebou, hodně viděl a něco hodně cenného ztratil. Leonard věnoval tuto knihu památce Nathana Cohena. Otcova smrt je námětem básně „Obřady“:

rodina přišla střežit nejstaršího syna,

mého otce; a stáli kolem jeho lůžka

kde ležel na zkrvaveném polštáři

se shnilým srdcem

a hrdlem vyschlým zklamáním […]

ale mí strýcové divoce prorokovali

a slibovali život jako šílení věštci;

nechali toho až ráno,

když zemřel

a já jsem začal křičet.

Většina těch básní musela být tematicky i obsahem povědomá všem, kdo Leonarda posléze poznali jako zpěváka a autora písniček. Některé se i tak jmenovaly – „Píseň“ nebo „Balada“ – a pojednávaly o náboženství, mýtech, sexu, nelidskosti, humoru, lásce, vraždě, obětování, nacistech a ukřižovaném Ježíši. V básni „Milenci“ najdeme odkaz na Janu z Arku a na holokaust – popisuje erotické pocity muže vůči ženě, kterou vedou do plamenů. V několika básních se vyskytují nahé ženy a ranění muži, nikoli bez souvislosti. V básni „Dopis“ se básník vyzbrojený pouze perem a apatií chlubí vítězstvím nad femme fatale, která mu poskytuje orální sex:

Píšu to, abych tě oloupil

jednoho rána bude má hlava

viset s ostatními generály

na bráně tvého domu

ale já to předvídal

takže budeš vědět, že mi na tom nezáleží

Ty básně působí dojmem bezčasí nebo vrstevnatého času. Staré křivdy se mísí s moderními zvěrstvy a archaický jazyk plný uhlazených, biblických a romantických obratů s novodobou ironií. Leonard používá tradiční básnické formy i poezii v próze. Jako trubadúr ze dvacátého století či romantik z devatenáctého klade vždy hlavní důraz na své vnitřní prožitky – často jsou to pocity selhání a beznaděje. Motto pochází z Faulknerovy novely Medvěd. Je to poznámka, kterou udělá mladík během konverzace o smyslu Keatsovy „Ódy na řeckou urnu“: „Potřeboval o něčem mluvit.“ Jak Leonard později vysvětlil, když má spisovatel „potřebu mluvit“, námět, o kterém píše, „je téměř nepodstatný“.2 A Leonard tuto potřebu měl.

Sbírka Porovnejme si mytologie vyšla nejdříve v nákladu kolem čtyř set výtisků. Ruth Wisseová, Leonardova spolužačka ze třídy Louise Dudeka a redaktorka univerzitních novin McGill Daily, se ujala role šéfa prodejního týmu a polovinu nákladu zvládla rozprodat ve školním kampusu. Kniha sklidila v Kanadě hrstku recenzí, většinou pochvalných. Časopis Queen’s Quarterly ji označil za „brilantní začátek“.3 Kritik Milton Wilson pro časopis Canadian Forum napsal: „Umí zformulovat frázi, jeho nejlepší básně vynikají čistou, nekomplikovanou linií a píše ‚o něčem‘.“4 Allan Donaldson z časopisu Fiddlehead popsal Leonardovy schopnosti jako „nemalé“, ale shledával problém v tom, co viděl jako jeho největší slabinu: „nadužívání sexuálních a násilných obrazů do té míry, že se jeho práce stává básnickým reductio ad absurdum, kde se svět Folies Bergères střetává s komnatou hrůz Madame Tussaudové. Myslím, že to byl Harry Truman, kdo o Folies Bergères poznamenal, že nejnudnější věc na světě je zdlouhavá přehlídka spousty obnažených poprsí.“5 Leonard by se s Trumanem neshodl. Ta kritika možná ani nevyjadřovala nespokojenost s kvalitou básní, spíše byla odrazem konzervativního puritánství panujícího v kanadské literární tvorbě, proti kterému tak halasně brojil Irving Layton. V té knize je i báseň pro něj. Jmenuje se „Pro I. P. L.“ a Leonard v ní svého přítele nadšeně líčí slovy:

zpustlý

se potlouká po nárožích

k obveselení ženských v ulicích.

„Cítil jsem, že to, co píšu, je krásné a že krása obhájí každý nápad,“ řekl Leonard v roce 1991. „Myslel jsem, že objektivní, nezaujatý čtenář pochopí, že položit vedle sebe duchovno a sexualitu je zcela oprávněné. Měl jsem pocit, že právě tato juxtapozice vytváří osobitou krásu, zvláštní lyričnost.“6 Ještě později, v roce 2006, když při příležitosti padesátého výročí vyšlo faksimile původního tisku, řekl: „V té knížečce je pár opravdu dobrých básní; od té doby už to šlo jen z kopce.“7 Tahle zlehčující poznámka může jistě být jen jeden z jeho častých vtípků na vlastní vrub – těžko by šlo vážně tvrdit, že od té doby nenapsal nic lepšího. Ale v té první knize vidíme něco, po čem pak zřejmě často toužil: nevinnost, sebevědomí, produktivitu a hladovost jeho mladistvého já.

Za Porovnejme si mytologie dostal Leonard literární cenu McGillovy univerzity. Vydobyla mu také pozornost kanadských médií. Rozhlasová a televizní společnost CBC ho pozvala k účasti na projektu namluveného alba s názvem Six Montreal Poets. Těmi dalšími pěti byli Irving Layton, Louis Dudek, A. M. Klein, A. J. M. Smith a F. R. Scott, čelní představitelé takzvané montrealské skupiny. Pro začínajícího mladého autora to byla prestižní společnost. Producentem studiového alba byl Sam Gesser, folklorista a manažer, který založil a vedl kanadskou divizi amerického hudebního vydavatelství Folkways a podporoval první montrealské koncerty Peteho Seegera se skupinou Weavers. Leonardova první mluvená nahrávka je na první straně alba, mezi Smithem a Laytonem. Předčítá osm básní ze sbírky Porovnejme si mytologie: „Pro Wilfa a jeho dům“, „Vedle pastýře“, „Báseň“, „Milenci“, „Vrabci“, „Varování“, „Starci“ (Les Vieux) a „Elegie“. Když je posloucháme dnes, Leonardův vysoký hlas zní nuceně a poněkud britsky. Britskost kladl Leonard za vinu tehdejšímu vlivu kanadských univerzit. „Ten přízvuk měl dodat básním důstojnost. Deklamativní styl, se kterým přišli beatnici, se u nás tehdy ještě neprosadil.“8

V New Yorku ale byla jiná situace. V tomtéž roce 1956, kdy vyšlo Leonardovo Porovnejme si mytologie, vydal Allen Ginsberg, americký Žid a absolvent Kolumbijské univerzity, sbírku své niterné osobní poezie Kvílení. V roce 1957, když album Six Montreal Poets vyšlo v USA u firmy Folkways, vydal Jack Kerouac, americký katolík s quebeckými kořeny, který vystudoval Kolumbijskou univerzitu na sportovní stipendium jako hráč amerického fotbalu, převratný autobiografický román Na cestě. Z obou se staly posvátné knihy beatniků, literárního hnutí zasvěceného osobní svobodě a pravdivému popisu životních zkušeností, které tolik ovlivnil bebop, buddhismus a experimenty s drogami a sexem. Beatnici se s tím nemazali. Než proslulý soudní proces rozhodl, že je možné Kvílení prodávat, byla kniha pro obscénnost zakázaná. A než Kerouac poslal svůj rukopis nakladateli, provedl na zahradě soukromý obřad, během kterého vykopal díru v zemi, strčil do ní penis a spářil se s půdou. Nebylo to sice úplně totéž jako Leonardův pohřební ceremoniál, při kterém uložil v otcově motýlku pod zem své první literární dílo, nicméně určitou spřízněnost z toho Leonard cítil. V prosinci roku 1957 Kerouac vystoupil v newyorském Greenwich Village v bohémském ilegálním jazzovém klubu Village Vanguard a Leonard byl u toho. Kerouac byl namol – alkohol mu pomáhal překonat plachost. Četl za doprovodu jazzové kapely. Na Leonarda, který byl rovněž plachý a tvrdil: „Nikdy jsem vlastně neměl rád předčítání poezie; rád si čtu sám pro sebe,“9 to udělalo velký dojem. Když už se mají básně číst veřejně, tohle je ten správný způsob.

Leonard měl beatniky rád, ale oni mu tento cit neopláceli. „Psal jsem rýmované, uhlazené verše, zatímco oni proti takové poezii otevřeně revoltovali. Spojovali si ji s despotickým literárním systémem. Táhlo mě to k nim a později jsem na ně tu a tam někde narazil, ale nemohu tvrdit, že jsem k nim byť i jen vzdáleně patřil.“10 A ani netoužil mezi ně vstoupit. „Naše montrealská skupinka mi připadala divočejší a svobodnější, cítil jsem, že jsme na správné cestě. A v naší provinční upjatosti jsme to brali tak, že oni nejsou na správné cestě, že se svým způsobem jen vezou, že nectí tradici jako my.“11

Je zajímavé, že na střední škole a na univerzitě byl Leonard členem a někdy i vedoucím spousty kroužků, ale ve chvíli tak klíčové pro vývoj poezie se k tomuhle spolku nepřidal. Beatnické hnutí v padesátých letech učinilo z básníků mluvčí alternativní kultury. Dá se říci, že to byly rockové hvězdy své generace. Je také zvláštní, že Ginsberg a Kerouac viděli v Leonardovi zástupce staré gardy, ačkoliv byl mladší než oni. Když v šedesátých letech zaujali pozici básníků své generace rockoví zpěváci a stali se mluvčími alternativní kultury, Leonarda opět vnímali jako starého. Tentokrát to bylo přiměřenější, protože své první album natočil jako třicátník a sám už se také cítil mimo.

Leonardovi ovšem tohle postavení zjevně nijak nevadilo. Zřejmě začal mít jistý pocit izolace už během závěru studia na McGillově univerzitě a prvního ročníku na Kolumbijské univerzitě, a časově se to shoduje s jeho prvními vážnými depresemi. „Když říkám deprese, nemám na mysli jen nějaký smutek. Není to jako kocovina po víkendu, pocit, když vám nepřijde holka na rande, nebo tak něco,“ snažil se popsat paralyzující temnotu a úzkost, kterou zažíval. „Je to intenzivní duševní síla, která vás v momentě zastaví a najednou přestanete normálně fungovat.“12 Leonard začal trávit „spoustu času o samotě. Umíráním,“ řekl. „Pomalu jsem umíral.“13

Leonardovou první adresou v New Yorku se stal International House na Riverside Drive 500, kde Kolumbijská univerzita ubytovávala zahraniční studenty. Bylo to v Upper West Side, co by kamenem dohodil od řeky Hudson. Po nocích vyrážel Leonard ven, prozkoumávat podsvětí města, podobně jako předtím v Montrealu. New York mu k tomu dával spoustu příležitostí. Obzvláštním lákadlem byla Greenwich Village. Leonard netrávil moc času učením – podobně jako na McGillově univerzitě ho akademický život nelákal ani na Columbii. Nebavilo ho číst, spíše sám psal – někdy i o sobě, jako třeba v případě, kdy jeden z profesorů kapituloval a přijal jeho semestrální práci na téma Porovnejme si mytologie.

Ve svém studentském pokoji, odkud mohl z okna pozorovat, jak zapadající slunce mění šedou řeku v záplavu zlata, napsal řadu básní a krátkých povídek. Pro povídku „Rituál holení“14 ho inspirovala matčina rada. Masha mu řekla, že když na tom bude zle, má všeho nechat a oholit se a pak se bude cítit lépe. A touto radou se řídil často, jak ho stále víc pronásledovaly stavy deprese.

Leonard se vydal do New Yorku, aby se stal spisovatelem – úspěšným, ale také populárním. Už tehdy, v době, kdy se o něm v kanadském literárním světě teprve začínalo mluvit jako o nejlepším mladém básníkovi v zemi, chtěl, aby jeho dílo četli a milovali nejen kanadští vzdělanci, nejen ta skupinka, o které Irving Layton rád mluvil jako o „kanuckých šmucích“. Leonard se vlastně na Kolumbijskou univerzitu zapsal jen na oko, čistě pro klid doma. Pro konzervativní montrealskou židovskou rodinu vyšší střední třídy se slušelo, aby mladý pán vyšší studia absolvoval na nějaké renomované univerzitě v Americe. Kdyby se vypravil do Států s cílem stát se spisovatelem, nebylo by to tak společensky únosné. Mort Rosengarten k tomu řekl: „V té komunitě podobné věci neradi viděli, což platí dodnes. Nikdo nechce mít z potomka umělce. Jsou proti tomu velmi zaujatí, je to pro ně tabu. Ale Leonardovi to prošlo.“

Leonardovi to prošlo hlavně následkem toho, že mu zemřel otec, když mu bylo devět let. „Nikdy jsem se nemusel stavět proti tomu silnému mužskému vlivu, se kterým se mladý muž setkává, když dospívá,“15 řekl. Zato v dětství zažíval silný vliv matky. Byla to „velkorysá čechovovská duše, svým způsobem velice otevřená. Pobouřilo ji, když mě viděla chodit po Montrealu s kytarou pod paží, ale kárala mě velmi vlídně. Nanejvýš tu a tam zakoulela očima, ale to bylo tak všechno.“16 Strýcové Leonardovi občas udíleli „pokyny, návrhy, rady a výklady u oběda, ale velmi zaobaleně. Na to, co člověk někdy slýchá o tyranii příbuzných, to v naší rodině v tomhle ohledu fungovalo velice mírně.“17 Ale i tak měl Leonard kromě psaní ještě jeden důležitý důvod, proč odjet do New Yorku: chtěl pryč z Montrealu. Chtěl se vzdálit životu, který by pro něj vyplýval z příslušnosti k vyšší střední třídě montrealské židovské komunity a který by po Westmount High School a McGillově univerzitě logicky znamenal jít někam vystudovat práva nebo obchod a pak se zapojit do rodinné firmy.

Leonard v New Yorku trávil čas psaním, ale nevedlo se mu. Po euforii z vydání první sbírky básní a pozornosti, kterou mu to v Kanadě přineslo, se teď octl ve městě, kde ho nikdo neznal a nikoho nezajímal. Pro Newyorčany byla kanadská literatura jen stěží viditelnou tečkou na kulturní mapě. Aby se Leonard seznámil s místními spisovateli a vydobyl si mezi nimi nějaké postavení, založil literární časopis The Phoenix, který ale neměl dlouhé trvání. Leonard byl osamělý. Stýskalo se mu po staré partě v Montrealu, pevně věřil v jejich výjimečnost. „O každém našem setkání jsme si upřímně mysleli, že je to přerod v historii myšlení. Hodně jsme se přátelili a hodně jsme toho vypili. Montreal je maličký, je to francouzské město a lidí, kteří píšou anglicky, je tu málo. V té době to nepřinášelo žádnou prestiž, žádné ocenění, nezabíralo to ani u žen. Ale byli jsme do toho zapálení, i když nás bylo jen pár. Psali jsme jeden pro druhého a pro všechny dívky ochotné poslouchat.“18

A pak se Leonard v New Yorku seznámil s jednou dívkou. Jmenovala se Georgianna Shermanová a říkal jí Anne nebo Annie. Byla o rok a půl starší než on, už byla jednou – jako hodně mladá – krátce vdaná a teď pracovala ve studentské ubytovně International House jako koordinátorka programů. Byla vysoká a velmi atraktivní, měla dlouhé tmavé vlasy, oduševnělé oči a melodický, aristokratický hlas. Pocházela z patricijské rodiny z Nové Anglie, její babička byla členkou organizace Dcery americké revoluce, sdružující ženské příbuzné bojovníků za nezávislost Spojených států. „Irving a já jsme toho od Leonarda slyšeli o téhle Annie spoustu,“ vzpomíná Aviva Laytonová. „O tom, jaká je skvělá. Ještě než jsme ji poznali, byla z ní v našich myslích téměř legenda. Ale byla vážně úžasná – nádherná duše, dívka z velice, velice dobré americké krve. Byla to extrémně kultivovaná mladá dáma – uměla skvěle vařit, psala verše, hrála na klavír – a teď potkala Leonarda, toho maličkého montrealského Žida. Ještě v životě nikoho podobného neviděla a on v životě neviděl nikoho jako ona, a tak se do sebe prostě zamilovali.“ Leonard se přestěhoval k Annie do jejího bytu na horním Manhattanu.

„Annie byla tehdy v Leonardově životě velice, velice důležitá,“ pokračuje Aviva. „Zrovna začínal jako spisovatel a přestěhoval se do New Yorku – v době, kdy Kanaďané jen tak nepřekračovali hranici a nestěhovali se za kariérou do Států. A Annie byla v New Yorku v centru všeho dění. Seznámila Leonarda se spoustou lidí a on začal chápat, že za hranicemi Montrealu leží celý svět.“

V létě 1957 vzal Leonard Annie do Quebecu, aby ji představil Laytonovým, kteří si pronajali na léto dům v Laurentinské pahorkatině. „Leonard a Annie k nám přijeli, pak si našli místo u jezera, postavili si tam malý stan a bydleli tam. Předčítali si navzájem – přivezli si s sebou velkou spoustu poezie. A Leonard hrál na kytaru. Chodili spát při západu slunce a vstávali ráno se sluníčkem. Někdy k nám přes jezero připluli na lodičce a pobyli pár dnů s námi v domě. Annie byla Leonardova první velká láska.“ A byla to také jeho múza, inspirace básně „Pro Annu“ ve sbírce Kořenka země a předobraz postavy milenky Shell v Oblíbené hře.

Dlouho ale spolu nevydrželi. Byl to Leonard, kdo vztah skončil, protože to začalo mířit směrem, kterému se v životě chtěl vyhýbat, totiž směrem k manželství. Jak napsal v Oblíbené hře: „Co kdyby s ní pokročil na cestě sblížení, na cestě ke konejšivým a nepřestajným manželským tlachům. Neopustil by tak něco mnohem přísnějšího a dokonalejšího, třebas tolikrát vysmívaného, něco, co přenáší její krásu na ulice, auta i hory, co ozařuje krajinu – něco, co by dokázal ovládnout, kdyby zůstal sám?“10 Jinými slovy, měl před sebou práci. Chlapskou práci. A i když může láska ženy zaplašit osamělost a temnotu, stejně ho rušila tak, „jako generály zneklidňuje dlouhé období míru“.11 Rozchod byl pro Annie bolestivý, ale pro Leonarda také. Ačkoli vztah ukončil on, Annie mu hrozně chyběla. O mnoho let později seděl u dřevěného stolu v bílém domě na kopci na řeckém ostrově, hleděl do čistého modrého nebe a psal jí dopisy, aby za ním přijela. Když odmítla, psal jí básně.

Když Annie odešla,

čí oči přirovnat

k rannímu slunci?

Nepřirovnával jsem,

ale přirovnávám

teď, když tu není.

„Pro Annu“, VÝBOR Z POEZIE, 1956–1968

Annie si pak vzala hraběte Orsiniho, majitele slavné newyorské restaurace Orsini’s. V roce 2004 vydala knihu Nedokonalá milenka: Básně a akvarely. V básni „Jak jsem sestrojila bombu“ popisuje, že se zamilovala do „potulného Žida“ a zjistila, že je to „cestovatel, láska / mu byla přítěží, kterou neunesl.“19

Po roce stráveném v New Yorku se Leonard vrátil do Montrealu, do domu v Belmont Avenue 599. A jeho dědeček rabín Klonitzki-Kline se tam vrátil také. Trpěl Alzheimerovou chorobou a Masha měla zas o koho pečovat. Z určitého pohledu to mohlo vypadat jako dřív – Masha vařila v kuchyni, Leonard ťukal na mechanickém psacím stroji a dědeček seděl nad slovníkem, který se snažil zpaměti sepsat, i když už mu na to hlava nesloužila.

Leonard pracoval na románu s názvem Balet malomocných. Začínal takhle: „Přistěhoval se ke mně dědeček. Neměl kam jinam jít. Co se stalo všem jeho dětem? Smrt, rozklad, exil – ani nevím. Mí vlastní rodiče zemřeli v bolestech.“20 Byl to depresivní začátek knihy a Leonard to uznával: „Ale nesmím být na začátku příliš deprimující, nebo mě opustíte, čehož se asi bojím nejvíc.“ Poté co román několikrát přepracoval, poslal text kanadským nakladatelům. Zpočátku to vypadalo, že jej přijmou v Ace Books, ale pak jej odmítli stejně jako všichni ostatní. Balet malomocných nebyl prvotní verzí Oblíbené hry, i když si to někdo myslí. Podle Leonardova názoru to byl „pravděpodobně lepší román. Ale nikdy nespatřil světlo světa.“21 Leonard rukopis založil.

Odmítnutí ho neodradilo od psaní, dál s sebou všude nosil notes. Arnold Steinberg, jeho přítel z McGillovy univerzity, vzpomíná: „První, co si člověk v souvislosti s Leonardem vybaví, je to, že pořád, v jednom kuse psal – psal a kreslil. Člověk z něj neustále vnímal vnitřní potřebu dostávat ze sebe slova a obrazy, neustále, jako když běží motor.“ Phil Cohen, montrealský jazzový hudebník a profesor hudby, vzpomíná, jak jednou viděl Leonarda v drugstoru na rohu Sherbrooke Street a Côte-des-Neiges Road. Seděl v koutě u stolu a psal. „Asi to pro něj bylo prostě místo, kde ho nikdo neznal, takže si tam mohl sednout a dělat si, co chce. Občas sice vzhlédl, ale vypadal, že je duchem úplně nepřítomný. Nebyl zdrogovaný, jen byl někde v dočista jiném světě, zabraný do toho, co dělal. S lidmi, co veřejně vystupují, mám dost zkušeností, a díky nim jsem v jeho tváři rozpoznal výraz jistého zoufalství, jako by prosil: ‚Nerušte mě.‘ Řekl jsem si: ‚Ten mládenec to bere opravdu vážně.‘“

Poté co žil nějaký čas sám a s Annou, nedokázal Leonard doma s matkou vydržet. Našel si byt na Mountain Street, a když už nemohl předstírat, že studuje v New Yorku, souhlasil s tím, že začne pracovat v jedné z rodinných firem, aby měl na nájem. Rok pracoval u společnosti

W. R. Cuthbert & Company, což byla slévárna mosazi vedená jeho strýcem Lawrencem. V pracovním hodnocení z prosince 1957, které sepsal tamní personální manažer, stojí: „Leonard Cohen byl u nás zaměstnán v období od 12. prosince 1956 do 29. listopadu 1957. Vystřídal pozice operátora revolverového soustruhu, operátora licího stroje a asistenta pro optimalizaci pracovních postupů. Po dobu svého zaměstnání zde se pan Cohen projevoval jako čestný, schopný a pracovitý zaměstnanec. Směle ho doporučujeme pro jakoukoliv práci a vyjadřujeme lítost nad jeho odchodem.“22

Leonard tuto lítost nesdílel, toužil po práci v Americe. Napsal do Washingtonu, D. C., aby se ucházel o místo učitele v indiánské rezervaci, ale federální Úřad pro indiánské záležitosti kupodivu neměl o židovského básníka z Montrealu s praxí u soustruhu zájem. (O devět let později Leonard svým druhým románem Nádherní poražení prokázal, že by ve skutečnosti jako učitel měl Indiánům co sdělit.) Začal teď pracovat v jiné rodinné firmě – v oděvní společnosti Freedman vedené strýcem Horacem. Dny trávil buďto přerovnáváním lejster v kanceláři, nebo v krejčovské továrně, kde věšel hotové obleky a kabáty na stojany. Po nocích obrážel kluby a bary. Montreal se koncem padesátých let stále ještě pyšnil nejživějším nočním životem v celé Kanadě. Bylo tu tak živo, že vedení armády zakázalo vojákům přístup do míst, kde bylo příliš mnoho bordelů. Montreal byl tehdy takový kanadský New York – město, které nikdy nespí. Od muzikantů hrajících v nespočetných nočních klubech se čekalo, že přestanou až v momentě, kdy personál vypoklonkuje poslední opilce.

Do počátku nové dekády a do quebecké „tiché revoluce“ zbývaly pouhé dva roky. Ve vzduchu už byla cítit změna. „Lidé, kteří se odlišovali, ať už jazykem, náboženstvím nebo jinak, začali vystupovat do popředí a snažili se prosadit,“ vzpomíná Phil Cohen. V některých klubech si troufali experimentovat s hudbou, jakou hrál třeba jazzový klavírista Maury Kaye. Byl to montrealský Žid drobné postavy, kterému kozí bradka, brýle s tlustými obroučkami a neupravený účes dodávaly vzhled beatnika. Kaye byl ve světě kanadského jazzu známý jako dirigent big bandu, skladatel a talentovaný doprovodný hráč, který vystupoval s Edith Piaf a Sammym Davisem juniorem. Vedl také malý jazzband, který po nocích vystupoval s hudbou odlišnou od hlavního proudu v klubech jako Dunn’s Birdland na Saint-Catherine Street. Do tohohle jazzového salonu se chodilo po rozviklaných schodech, dole v přízemí bylo známé lahůdkářství se specialitami z uzeného masa. Jednou v dubnu 1958, o půlnoci, když Kaye se svým bandem vystoupil na pódium, s nimi byl i Leonard.

V publiku bylo asi padesát lidí, mezi nimi Henry Zemel, který studoval na McGillově univerzitě matematiku a fyziku. Neměl ani tušení, co je Leonard zač, i když se pak v šedesátých letech hodně spřátelili. Podle jeho vzpomínek byl klub „mrňavý sálek, bylo tam málo místa pro posluchače a malé pódium. Leonard zpíval a četl nějaké básně, ale pokud si pamatuji, víc zpíval, než recitoval.“ Aviva Laytonová, která s Irvingem přišla Leonarda při jeho prvním vystoupení morálně podpořit, to líčí takto: „Nevzpomínám si, že by četl básně. Pamatuji si jen, že zpíval a hrál na kytaru. Usadil se na vysoké trojnožce a začal zpívat – svoje písničky. Ať už jeho kouzlo spočívalo v čemkoliv, při těchhle vystoupeních jste jej vnímali.“

„Maury Kaye byl velmi nadaný klavírista a jazzový aranžér. Začal něco hrát a já jsem začal improvizovat. To bylo asi poprvé, co jsem…“

Vystoupil na pódiu jako zpěvák?

„No, párkrát už mě někam pozvali číst poezii, ale to jsem si nikdy doopravdy neužíval. Tenhle způsob vyjádření mě nikdy moc nezajímal. Ale rád jsem zpíval, prozpěvoval své texty s touhle jazzovou skupinou. Bylo to pro mě o hodně snazší a víc mi vyhovovalo prostředí. [Usměje se.] Dalo se tam pít.“

A improvizace pro vás byla novinkou? Jste známý spíše jako muzikant, který má věci naučené a připravené.

„No, na koleji na Peel Street jsme sedávali s kamarády na schodech. V jedné zapadlé čtvrti Montrealu bylo populární calypso – žila tam malá černošská komunita, měli calypsové kluby, kam jsme hodně chodili. A tak jsem improvizoval nějaké verše na calypso a pod schody chodili po ulici lidi, a tak.“

Kromě beatnických improvizací, které znal z Greenwich Village, Leonard vytáhl pár připravených kousků, mezi jinými „Dar“, novou báseň, která měla té noci v klubu Dunn’s Birdland při jeho prvním vystoupení premiéru.12 „Říkali tomu jazzová poezie,“ vzpomíná Leonardův bratranec David Cohen. „V padesátých letech to byla velmi módní záležitost. Leonard sepsal nějaké verše a k tomu takový bluesový podklad. Vzpomínám si, že tu báseň předčítal velice vážně: ‚Poklekla, aby políbila mé mužství,‘ nebo tak něco. Mohl jsem se potrhat smíchy a všechny ty holky vyváděly: ‚Ach, je tak originální.‘ Jestli mu to vynášelo popularitu u žen? No, jak se říká, rozhodně mu to nebylo ke škodě.“ Leonard také improvizovaně zařečnil a zavtipkoval. Irving Layton, jeho největší podporovatel, prohlásil, že je rozený komik.

Poté co Mort odjel do Londýna studovat sochařinu, začal Leonard stále víc spoléhat na Laytona, pokud šlo o přátelskou podporu. Několikrát za týden chodil k Irvingovi a Avivě na večeři. Často po jídle „louskali básně“. Aviva to vysvětluje takto: „Vybrali jsme si nějakou báseň, ať už to byl Wallace Stevens, Robert Frost nebo jiný autor, a procházeli jsme ji verš za veršem, obraz za obrazem. Jak ten básník řadí obrazy? Co ta báseň doopravdy znamená? Jak ji rozlousknout? Řeknu vám, že to byla lepší škola než diplom z Kolumbijské univerzity.“ Někdy strávili večer v kině – Aviva vzpomíná, že Leonard a Irving „zbožňovali béčkové filmy“. „A pak jsme vysedávali až do rána a bavili se o tom filmu, analyzovali jsme symboliku a snažili jsme se jeden druhého trumfnout v tom, kolika symbolů jsme si všimli.“ Pokud se rozhodli strávit večer doma, „zapnuli jsme starou černobílou televizi s ušatou anténou nahoře, krmili jsme se sladkostmi – Leonard vždycky přinesl hromadu svého oblíbeného cukroví, což byl cukr obarvený tak, aby vypadal jako slanina – a ti dva se klidně až do rána bavili o tom, co kde viděli.“

Layton byl sice stále ještě ženatý s Betty Sutherlandovou, ale už se nějaký čas netajil s tím, že žije s Avivou. Jakž takž to fungovalo – asi tak, jak by člověk u takového uspořádání čekal – až do chvíle, kdy Aviva přijala místo učitelky v soukromé dívčí škole. Tato instituce neměla pro alternativní životní styly příliš pochopení. Potřebovali se tedy s Avivou vzít, ale Irving se nechtěl s Betty rozvést. Navrhl řešení, že koupí Avivě snubní prsten a uspořádají svatbu jen naoko – s Leonardem jako svědkem. Může si pak nechat úředně změnit jméno na Laytonová. Dohodnutého dne se sešli v bistru poblíž Leonardova bytu, naobědvali se a připili si šampaňským. „Irving měl na sobě nějaký děsný lahvově zelený kabát, já jsem si pořídila z druhé ruky vzdušné bílé šaty lemované nitěnými kuličkami. Leonard byl jako jediný skvěle vyšňořený, to se rozumí samo sebou,“ vzpomíná Aviva. Společně zamířili do malého klenotnictví na Mountain Street pro prstýnek. „Jak si tak prohlížím snubní prstýnky, najednou slyším, jak Irving na druhé straně obchodu někomu říká: ‚Přišel jsem koupit náhrdelník pro svou ženu, je to umělkyně.‘ Leonard, který samozřejmě chápal, jak mi je, povídá: ‚Avivo, já ti koupím snubní prsten,‘ a taky to udělal. Navlékl mi jej na prst a řekl: ‚A teď jsi vdaná.‘ A já jsem si říkala: Koho jsem si to teď vlastně vzala? Tuhle historku vám vypravuji, protože to je celý Leonard. Jsem si jistá, že by v manželství nebo něčem podobném byl úplně nemožný, ale byl a vždycky bude dokonalý – pozorný, ohleduplný, velkorysý, zkrátka čestný chlap.“

Kdyby se nějací detektivové snažili získat přehled o Leonardových aktivitách a hnutích mysli, mohla by jim být k užitku jedna z krabic na hromadě v jeho torontských archivech – ale dost možná že by jim to naopak jen zamotalo hlavy. Spolu s jeho nevydaným románem Balet malomocných je tam uložena kytarová struna, řidičský průkaz, očkovací průkaz, rentgenový snímek hrudníku, leták oznamující prohlášení nezávislosti Kuby a průkaz do knihovny. Ať už se jednalo o jakýkoliv skutek, stopy ukazují na to, že se jej dopustil trubadúr plánující nějakou cestu do zámoří, pravděpodobně do nějaké exotické končiny. Je tam i několik formulářů, které Leonard vyplnil – žádanek o záhadné publikace. Najdeme mezi nimi knihy a články o výhodách, nevýhodách, filozofii a technikách půstu, například článek „Poznámky k několika případům zázračných anglických půstů“ od Hydera Rollinse z časopisu Journal of American Folclore z roku 1921 a článek s pozoruhodným titulem „Změny osobnosti a sexuality způsobené půstem“ od Howarda Marshe z Psychological Review z roku 1916. Leonard také žádal o knihy Duševní poruchy v městském prostředí od Roberta E. Farise a Přehled venerických chorob od E. G. Liona. Esej psaná strojem na tenkém zažloutlém papíru nese název „Vzorce chování v mužských skupinách“. Autorem je Lionel Tiger z univerzity v Britské Kolumbii, který byl společně s Leonardem jako instruktor na letním táboře. Rozebírá zde mužskou homosexualitu a touhu sdružovat se s jedinci stejného pohlaví, která se projevuje ve „sportovních týmech, studentských klubech, zločineckých organizacích typu Cosa Nostra, v pijáckých skupinách, tlupách výrostků a podobně. Je to dlouhý seznam. […] ale společným rysem je uzavřená mužská společnost a převládající smysl pro mužnost.“

V následujících letech se Leonard půstem zabýval s velkým zaujetím. Usiloval o hubnutí o to urputněji, že se ho Masha neustále snažila donutit, aby přibral. Pokud jde o homosexualitu, podle všeho šlo jen o projev intelektuální zvědavosti – díky beatnikům patřilo tohle téma k duchu doby. Když se britský žurnalista Gavin Martin Leonarda v roce 1993 zeptal, jestli někdy měl homosexuální vztah, Leonard opověděl: „Ne.“ Na otázku, jestli toho lituje, řekl: „Ne, protože jsem měl intimní vztahy s muži celý život a mám je stále. Muži jsou v mých očích krásní. Zažíval jsem k mužům sexuální přitažlivost, takže nemyslím, že bych o něco přišel.“23 Jeho přátelské vztahy s muži byly vždy hluboké a pevné.

Léto roku 1958 strávil Leonard opět na letním táboře v Laurentinské pahorkatině, tentokrát jako vedoucí v Pripsteinově táboře Mishmar, určeném dětem s poruchami učení. Leonard si s sebou vzal kromě kytary i fotoaparát a z tábora se vrátil s filmovým svitkem obsahujícím snímky dívek, se kterými se tam seznámil. Nahé snímky. Když konečně dospěl do stavu, kdy o ženské společnosti nemusel už jen snít, doháněl ztracený čas. „Leonard vždycky toužil po svatosti, ale přitom měl v sobě i spoustu hédonismu, jako skoro každý básník a umělec,“ řekl Irving Layton. „Protože umělec se zabývá radostí, chce především přinášet ostatním radost. A pokud si sám trochu užívá to, že přináší ostatním radost, tím lépe.“24

V době, kdy Leonard bydlel na koleji v New Yorku a Mort studoval na umělecké škole v Londýně, pronajali pokoj v penzionu na Stanley Street kamarádům. Když se Mort vrátil do Montrealu, zařídil si tam sochařský ateliér a uvažovali s Leonardem o tom, že zde otevřou uměleckou galerii. Plánováním a úpravami pokoje strávili řadu hodin. Nestáli o formální atmosféru a krátkou otvírací dobu jiných montrealských galerií, které, podle Rosengartena, „všechny zavíraly v pět odpoledne, takže se tam lidi cestou z práce nedostali.“ Jejich galerie, kterou nazvali Four Penny Art Gallery, měla přes týden otevřeno až do devíti nebo desíti a o víkendech ještě déle. „A při vernisážích ještě mnohem déle,“ vzpomíná Rosengarten. Večírky na oslavu zahájení výstavy se pokaždé protáhly dlouho do noci. Leonard jednu takovou noční oslavu zvěčnil v básni „Poslední tanec v galerii Four Penny“. V té básni se jejich místnost na Stanley Street, symbol umění, přátelství, svobody a nekonformity, stává pevností, která je chrání před divošským vnějším světem – před Montrealem a vším kolem.

Laytone, drahý Lazaroviči,

žádný Žid nebyl ztracen

když jsme vesele tančili

v téhle francouzské provincii.

Vystavovali díla umělců, které montrealský establishment ignoroval, mimo jiné Laytonovy ženy Betty Sutherlandové. „Vždycky jsme vystavovali ty nejlepší aktivní mladé umělce, jejichž díla v podstatě nebyla nikde k vidění, protože normální galerie byly plné jen té jejich strnulé historie a starých myšlenek,“ tvrdí Rosengarten. „Prodávali jsme knížky básní, protože nikde jinde je neprodávali, a keramiku, protože ani tu nikdo nechtěl prodávat.“ Galerie Four Penny se podle vzpomínek Nancy Bacalové stala „místem setkávání, útočištěm umění, hudby a poezie. Za teplých večerů jsme chodili všichni na střechu a zpívali lidovky a protestsongy. Morton hrával na banjo a Leonard na kytaru.“

„Galerie začínala fungovat,“ vzpomíná Rosengarten. „Začínala poutat pozornost kritiků. A pak uprostřed zimy vypukl veliký požár a celý dům vyhořel. Kompletně. A to byl náš konec, protože jsme nebyli pojištění. Probíhala tam zrovna velká výstava, všechny stěny plné obrazů od stropu k podlaze a všechno to shořelo. Měl jsem tam malou voskovou sošku a ta jako zázrakem přečkala požár. Byla to taková zvláštní, subtilní soška. Nic kromě ní nezůstalo.“ Z galerie Four Penny zbyl jen popel.

A Masha byla v nemocnici. Leonardovu matku přijali kvůli depresi na psychiatrické oddělení Allanova ústavu. Allan, jak mu místní stručně přezdívali, sídlil v honosné budově na konci ulice McTavish Street ve čtvrti Mount Royal. Z tamního pečlivě udržovaného pozemku byla ještě krásnější vyhlídka na Montreal než z parku za domem Leonardovy rodiny. „Blázni mají ve městě nejlepší výhled,“13 poznamenal Leonard, když tu událost popisoval v Oblíbené hře.14

Na tom, že Masha, žena se sklony k melancholii, propadla vážným depresím, není nic nepochopitelného, když uvážíme, že její nemocný manžel opustil dům na Belmont Avenue, odjel na Floridu a k nim se zase přistěhoval její nemocný otec. Nelze se divit ani tomu, že se Masha velice upínala ke svému jedinému synovi. Pokud přišel na návštěvu, což svědomitě činil, čekaly ho doma její výčitky, že má víc času na ty svoje šiksy než na vlastní matku. Masha ho jedním dechem zároveň hubovala, že o sebe nepečuje a že se šidí v jídle.

A nepřekvapí ani to, že z toho byl Leonard naštvaný, bezradný a otrávený – jeho frustrace, bezmoc a vztek měly víc příčin a na jeho duševní stav měly podobně ničivý vliv jako na Mashu. Už si byl dobře vědom toho, že po matce zdědil sklony k depresi, a sám na tom také nebyl psychicky nejlépe. Denně musel na sedmou ráno do oděvního závodu svého mrtvého otce, kde teď pracoval, ačkoliv tuhle práci nenáviděl. Galerie, kterou s Mortem vytvořili, lehla popelem. Ale Leonard si nestěžoval a snažil se dál. Mort tlumočí pocity mnoha Leonardových přátel, když vzpomíná: „Není takový, aby v depresi vzdychal a bědoval. Má ohromný smysl pro humor a deprese mu nebránily v žertování.“ Masha, která svého syna vždy podporovala a hýčkala, teď dokázala celé dny proležet v ústavu, jenž Leonardovi připomínal nějaký venkovský klub pro bohaté. Muselo mu to nahánět strach – nejen kvůli tomu, jak byla najednou matka bezmocná, a kvůli odpovědnosti, která z toho pramenila, ale i při vědomí toho, co ho možná čeká, jestli zůstane v Montrealu. Utekl z New Yorku, aby se sem vrátil, ale Montreal mu už nebyl příjemný, dokonce v něm vnímal hrozbu.

Poslední kapkou se stal článek Louise Dudeka v kanadském časopis Culture. Leonardův bývalý učitel, nakladatel a příznivec v něm kritizoval jeho psaní slovy „guláš klasické mytologie“ a „zmatek symbolických obrazů“. Layton ihned přispěchal na Leonardovu obranu, Dudeka nazval hlupákem a prohlásil Leonarda za „jednoho z nejčistších lyrických talentů, které tato země kdy měla“. Ale už se stalo. Leonard se s Dudekem sice dál přátelsky stýkal, nicméně už se necítil tak jistě ve své někdejší pozici privilegovaného mladého básníka ve světě montrealské poezie. Bylo načase stěhovat se, a k tomu potřeboval peníze. Ve firmě Freedman Company už ale nemohl vydržet a věděl, že skládáním veršů se neuživí. Dal v práci výpověď a s vervou se pustil do rozesílání žádostí o stipendium či grant. Pokud nepsal básně, povídky či příležitostnou kritiku pro CBC, trávili s Laytonem celé hodiny vyplňováním žádostí a sepisováním nabídek. Leonard žádal o peníze na cestu do historických měst – do Londýna, do Atén, do Jeruzaléma, do Říma – s tím, že o tom pak napíše román.

Na jaře roku 1959 dorazily dva dopisy od Kanadské umělecké rady: jejich žádosti byly schváleny. Leonard dostal grant ve výši dvou tisíc dolarů a okamžitě si zažádal o pas. V prosinci 1959 se spolu s Irvingem Laytonem a F. R. Scottem zúčastnil čtení poezie v kulturním a komunitním centru hebrejské asociace na rohu 92. ulice a Lexington Avenue v New Yorku a krátce po návratu se vydal letecky do Londýna.

5

Muž se zlatým jazykem

Toho chladného, šedivého rána kráčel Leonard začínajícím deštěm po Hampstead High Street. V ruce svíral kufr a adresu. Bylo krátce před Vánocemi a výlohy obchůdků zářily sváteční výzdobou. Unavený po dlouhém letu zaklepal na dveře penzionu, ale neměli volno. Jediné, co mu mohli nabídnout, bylo chatrné lehátko v obývacím pokoji. Leonard, který vždycky říkal, že měl „velmi mesiášské dětství“, přijal ubytování i podmínky, které mu bytná vypočítala: ráno vstávat dřív než ostatní, uklidit pokoj, přinést uhlí, rozdělat oheň a denně napsat tři stránky románu, kvůli kterému do Londýna přijel, jak jí řekl. Paní Pullmanová byla velmi striktní bytná. Leonard měl sklon k čistotě a pořádku, takže veškeré povinnosti s povděkem přijal. Umyl se, oholil a šel si koupit zelený psací stroj značky Olivetti, na kterém plánoval vytvořit své mistrovské dílo. Cestou se zastavil v obchodě s oděvy Burberry na Regent Street, kam chodili zákazníci z vyšší střední třídy, a pořídil si modrý pršiplášť. Pochmurné anglické počasí ho nijak nedeprimovalo. Říkal si, že všechno je tak, jak má být: je spisovatel a je teď v zemi, která na rozdíl od Kanady spisovateli odjakživa oplývala: Shakespeare, Milton, Wordsworth, Keats. Keatsův dům, kde psal „Ódu na slavíka“ i milostné dopisy Fanny Brawneové, stál jen deset minut pěšky od penzionu. Leonard se tu hned cítil jako doma.

Z Hampsteadu to sice bylo blízko do centra Londýna, ale přitom to tu působilo venkovsky – jako na vesnici plné spisovatelů a myslitelů. Na hřbitově Highgate Cemetery, který byl také jen kousek pěšky, byli pohřbeni Karl Marx, Christina Rossettiová, George Elliot a Radclyffe Hallová. Hampstead se rozkládal na kopci, místní čistý vzduch a osmisetakrové vřesoviště byly za časů jedovatých londýnských mlh lákadlem pro souchotinářské básníky a citlivé umělce. Z Leonardových přátel v tomhle penzionu jako první pobýval Mort – pronajal si u Jakea a Stelly Pullmanových pokoj, když v Londýně studoval uměleckou školu. Následovala ho Nancy Bacalová, která se vypravila do Londýna studovat klasické divadlo na Londýnské akademii hudby a dramatických umění, pak tu zůstala a stala se rozhlasovou a televizní reportérkou. Nancy na tom byla s ubytováním zpočátku stejně jako Leonard – paní Pullmanová jí zprvu přidělila nouzovou postel s termoforem v obýváku, a teprve když se odstěhoval Mort, milostivě jí přidělila vlastní pokoj. Ten Nancy obývala, když se v prosinci 1959 objevil Leonard.

Bacalová, spisovatelka a učitelka psaní, měla pocit, že zná Leonarda snad odjakživa. Stejně jako on se narodila a vyrostla ve Westmountu. Bydleli ve stejné ulici, chodili do stejné židovské školy a na stejnou střední. Její otec byl Leonardův dětský lékař. „Byla to velmi uzavřená komunita, v mnoha ohledech rodově zatížená, ale Leonard rozhodně nebyl obvyklý typ, jaký ve Westmountu potkáte. Četl a psal poezii v době, kdy se jeho spolužáci zajímali leda o to, koho sbalí na nedělní školní oslavu. On posouval hranice už od dětství.“ Zajímavé na tom bylo, že Leonard neměl v povaze otevřené rebelství. Jak řekl Arnold Steinberg, působil konvenčně a respektoval své učitele. Neprojevoval ani náznak rebelie.

„Je v tom protiklad,“ říká Bacalová. „Leonard byl ukotvený v náboženském prostředí, s židovskou šul ho pevně propojoval odkaz dědečka, který předsedal synagoze, i jeho respekt k předkům. Pamatuji se, jak vzpomínal, že jeho dědeček mohl propíchnout Tóru špendlíkem a přesně věděl, na které stránce bude nabodnuté které slovo. Dělalo to na mě ohromný dojem. Ale Leonard byl také stále připravený klást nepříjemné otázky, rozbíjet konvence a hledat si vlastní cestu. Nebyl to člověk, který by na někoho útočil nebo o komkoliv a čemkoliv řekl něco špatného. Spíš se zajímal o to, co je pravdivé a správné.“ Vzpomíná i na nekonečné rozhovory, které s Leonardem v mládí vedli o své komunitě – „co je na ní příjemné, v čem má nedostatky, ve kterých ohledech se podle nás lidé vzdalují pravdě.“ Když Bacalová odcestovala do Londýna, jejich komunikace se načas přerušila, ale poté, co se Leonard nastěhoval do penzionu Pullmanových, navázali tam, kde přestali.

Stella Pullmanová byla na rozdíl od většiny obyvatel Hampsteadu příslušnice pracující třídy – „sůl země, velmi pragmatická, Angličanka do morku kostí,“ popisuje ji Bacalová. „Pracovala u irského zubaře v londýnském East Endu, jezdila tam denně podzemní drahou. Všichni ubytovaní tam jednou za rok zašli a nechali si dát do pořádku zuby. Ve všem nás podporovala, Leonard jí může být vděčný za to, že tu knihu vůbec napsal, protože mu zkrátka stanovila závazný termín. Ale rozhodně se nedá říci, že by jí Leonard – nebo kdokoliv jiný z nás – imponoval. ‚Každý má v sobě knihu,‘ říkala, ‚tak s tím koukej pohnout. Nebudeš se tu jen tak flákat.‘ Prodělala válku, takže se s věcmi nepárala. Leonard se u ní cítil velice dobře, protože s ní bylo všechno na rovinu. Vycházel se Stellou velmi, velmi dobře. Stella ho měla moc ráda, ale nedávala to nijak najevo, protože neměla ráda, když si někdo ‚o sobě moc myslí‘, jak říkala.“ Leonard dohodu dodržel a denně psal tři stránky románu, pro který plánoval titul Kráska v sousedství. V březnu 1960, tři měsíce po příjezdu do Londýna, dokončil první koncept.

Pozdě v noci, když hostinec u krále Viléma IV. zavřel, se s Nancy vydávali objevovat Londýn. „Londýn byl tenkrát jako zjevení. Byla to jiná kultura, něco jako země nikoho mezi druhou světovou válkou a Beatles. Byl temný, působil chudě a nic jako londýnskou pracující třídu jsme nikdy neviděli – a to jsme vyrostli na levicových písních Peteho Seegera. Vyráželi jsme v jednu, ve dvě v noci, toulali jsme se po East Endu a bavili se s chlápky v čepicích s londýnským přízvukem. Popíjeli jsme s nočními lidmi čaj na nejrůznějších pochybných místech. Oba jsme měli rádi ulici, její život, její jídla, aktivitu, pravidla a rituály.“ K tomu všemu Leonard tíhl už v Montrealu. „Jestli hledáte Leonarda,“ radí Bacalová, „najdete ho nejspíš v nějaké kavárničce nebo zapadlém baru. Když narazí na takové místo, bude tam chodit každý večer. Nezajímá ho, co se děje na povrchu, baví ho nahlížet pod povrch.“

Jako reportérka se Bacalová dostala do londýnské karibské komunity a začala chodit do suterénního klubu Flamingo na Wardour Street v Soho. V pátek večer se po zavírací hodině měnil v soukromý „klub v klubu“ jménem All-Nighter. Začínalo se o půlnoci, ale znalí věděli, že se zábava opravdu rozjede až někdy ve dvě. „Teoreticky vzato tam nebylo zrovna bezpečno, ale moc se nám tam líbilo,“ říká Bacalová. „Ve vzduchu bylo tolik dýmu z marjány, že měl člověk pocit, jako by vstoupil do obrazu namalovaného kouřem.“ S Haroldem Pascalem, kamarádem z Montrealu, který se také přesunul do Londýna, tam trávili skoro všechny páteční noci. Dobře tam hráli – calypso a bílé rhythm’n’blues, jazzové kapely jako Zoot Money nebo Georgie Fame a Blue Flames. A publikum bylo úžasné. Na tu dobu bylo zvláštní, že polovinu návštěvníků tvořili černoši – většinou z Karibiku, a sem tam nějaký americký voják. Bílé osazenstvo se skládalo z kriminálníků, prostitutek a jazzových fanoušků.

První večer, kdy se Leonard s Nancy do klubu vypravili, v něm došlo na nože. „Někdo zavolal policii. Všichni byli zkouření a tancovali,“ vzpomíná Nancy. Pak muži zákona dorazili. „Nevím, jestli jste v takovém pajzlu někdy byli, ale když se rozsvítí, není o co stát. Najednou všichni vypadali jako mrtvoly. Ta nepříjemná záležitost netrvala dlouho, ale všichni jsme z toho byli vedle. Měla jsem o Leonarda obavy, ale byl úplně v pohodě.“ Leonardovi se tam moc líbilo. Po druhé návštěvě napsal sestře Esther: „Je to poprvé, co si opravdu užívám tanec. Někdy dokonce zapomínám na to, že jsem příslušník podřadné rasy. Twist je nejúžasnější rituál od vynálezu obřízky – a dává člověku možnost volby mezi dvěma kulturami. Pokud jde o mne, preferuji twist.“1

Když Leonard dokončil první koncept svého románu, upřel pozornost ke druhé sbírce poezie. Básně pro knihu Kořenka země shromáždil už před rokem a na návrh Irvinga Laytona je předal kanadskému nakladateli McClelland & Stewart, a to doslova. Vypravil se s přítelem do Toronta a rukopis předal Jacku McClellandovi osobně. McClelland převzal otcovu firmu v roce 1946 ve věku čtyřiadvaceti let. Podle spisovatelky Margaret Atwoodové to byl „průkopník kanadského nakladatelského byznysu v dobách, kdy spousta Kanaďanů nevěřila, že nějaká kanadská literatura vůbec existuje, a pokud ano, že je dobrá nebo zajímavá.“2 Na McClellanda udělal Leonard takový dojem, že jeho knihu okamžitě přijal.

Básníci většinou nebývají zrovna zdatní obchodníci, ale Leonard svůj výtvor propagoval jako profesionál. Dal nakladateli i pokyny ohledně toho, jak knihu pojmout a jak ji prodávat. Poezii bylo zvykem vázat v útlé pevné vazbě, což se možná hodí na lisování květin, ale zdraží to výrobu a konečná cena podle toho vypadá. Leonard místo toho chtěl levnou barevnou brožovanou knihu a nabídl se, že se postará i o grafickou úpravu. „Chci mít čtenáře,“ napsal McClellandovi v dopise. „Nezajímá mě Akademie.“ Chtěl, aby jeho dílo bylo dostupné „introvertním adolescentům, zamilovaným v jakémkoliv stadiu utrpení, nespokojeným platonistům, voyeurům, mnichům a papežencům s chlupatými dlaněmi, frankofonním kanadským intelektuálům, nepublikujícím spisovatelům, zvídavým muzikantům a tak dále – všem těm zbožným následovníkům mého Umění.“3 Vlastně jde o všímavě zachycený a pozoruhodně trvalý soupis jeho fanouškovské základny.

Leonard dostal z nakladatelství soupis korektur a úprav, předběžně mu řekli, že kniha vyjde v březnu 1960, ale slíbený termín nastal a nic se nedělo.

V březnu navštívil Leonard v londýnském East Endu zubní ordinaci, kde pracovala paní Pullmanová, aby si nechal vytrhnout zub moudrosti. Když cestou zpátky mířil na stanici podzemní dráhy, rozpršelo se. Jak by řekl Leonard, „v Londýně pršelo skoro denně“, což jistě není daleko od pravdy. Toho dne ale pršelo silněji než obvykle – studený zimní déšť hnaný větrem, takový, jaký zažijete jen v Británii. Leonard se schoval někde v domě, náhodou to byla pobočka Bank of Greece. Zarazil ho muž za přepážkou, protože byl opálený a měl nasazené sluneční brýle. Řekl Leonardovi, že je Řek, že byl nedávno doma a že tam v tuhle roční dobu bývá moc hezké počasí.

Leonarda v Londýně nic nedrželo. Neměl žádnou práci, kterou by potřeboval dokončit nebo propagovat. Tento stav mu sice dodával pocit volnosti, ale také při něm byl náchylný k depresím, pro něž byla londýnská zima se svými tmavými a krátkými dny živnou půdou. A Kanadské umělecké radě do té žádosti o grant přece napsal, že se chce vypravit nejen do Londýna, ale do nejrůznějších starých měst – do Atén, do Jeruzaléma a do Říma. Takže se teď stavil v cestovní agentuře na Hampstead High Street a koupil si letenky do Izraele a do Řecka.

—

Když se spisovatelé snaží rozebírat motivace a tajemství Leonarda Cohena, obvykle se příliš nezabývají pudem přežití, ale lákavější sex, Boha a depresi probírají pořád dokola. Není sporu, že jsou to určitě tři hnací síly jeho života a práce, ale nejlépe mu sloužil právě pud přežití. Na rozdíl od mnoha jiných spisovatelů, zamilovaných, lidí stižených depresemi a lidí hledajících duchovno měl Leonard silný pud sebezáchovy. Uměl se zamilovat, ale pokud mu šlo o život, uměl i bojovat.

Když mu zemřel otec, jako devítiletý chlapec si po něm chtěl nechat nůž a služební revolver. Když mu bylo čtrnáct let, vyšla mu ve školní ročence tiskem první povídka. Jmenovala se „Zabít, nebo být zabit“. Ano, kluci mají rádi střelné zbraně a gangstery, a židovští kluci vyrůstající za druhé světové války k tomu mají kromě všeobecných dědičných sklonů i další důvody, ale Leonard měl nesporně bojovného ducha. Když se ho ptali na oblíbeného hrdinu, vyjmenoval pohotově řadu duchovních vůdců a básníků – róšiho, Raméše Balsekara, Lorku, Yeatse –, ale pak dodal: „Obdivuji spoustu mužů a žen, ale s označením ‚hrdina‘ mám problém, protože z něj vyplývá jistá úcta, která je mé povaze poněkud cizí.“ Nicméně nad tou otázkou dál přemýšlel, protože den nato poslal e-mail, ve kterém stojí (tentokrát už bez dalšího vysvětlování):

zapomněl jsem

že mým hrdinou je muhammad ali

jak se říká o Timexech v reklamách

snesou ránu

a jdou dál^4

Leonard je stále bojovník. Několik let po tomto vyjádření zčistajasna zjistil, že mu manažerka dočista vyluxovala úspory na stáří. Byl už sedmdesátník, ale oprášil oblek, nasadil si klobouk a vydal se do světa vydobýt si své peníze zpátky. Bohové mu nicméně dopřáli nejen instinkt bojovat, ale i instinkt vyklidit pole, pokud je zapotřebí. Když se jednalo o přežití, Leonard se často uchyloval ke druhému přístupu. Jak sám říkal, dělal to „v zájmu svého duševního zdraví“.5

Když tvrdil, že měl „mesiášské“ dětství, tak úplně nežertoval. Odmala měl silný pocit, že jednou vykoná něco zvláštního. Čekal, že „vyroste v muže, který povede ostatní“.6 Také odmala věděl, že bude spisovatel – opravdový spisovatel. Ze všech povolání, která si může citlivý a depresivní člověk vybrat, patří opravdové spisovatelství k nejrizikovějším. Takoví herci jsou sice v první linii, ale nebezpečné jsou pro ně především zkoušky. Jakmile se dostanou do role, poskytuje jim masku, za kterou se skryjí. Ale psát, to znamená odkrývat se. „Nevědomí neodhaluji já, ale básník,“ řekl Freud, i když analýzou tohoto psychoanalytika bychom mohli dospět k názoru, že ten výrok v sobě tají osten závisti. Autor dovoluje své mysli nabýt krajně rozrušeného a zmateného stavu a vrhá se do temných hlubin té vřavy v naději, že odtud vynese na hladinu něco uspořádaného a krásného. Život opravdového spisovatele přináší dlouhá období pobytu o samotě. Život spisovatele tak opravdového, pečlivého, sebekritického a náchylného k depresím jako Leonard znamená pobývat o samotě v soukromé mučírně, zahnaný do kouta černými psy.

V dětství se o Leonardovo pohodlí a ochranu ochotně staraly ženy. V dospívání spoléhal na komunitu duševně spřízněných přátel, většinou (ale nikoli výlučně) mužského pohlaví. Bez problému se stěhoval z místa na místo, cestoval nalehko a sentimentalitou se nezatěžoval. Ale kdekoliv pobýval, všude se rád obklopoval stejně smýšlejícími lidmi: lidmi, s nimiž mohl konverzovat, s nimiž mohl popíjet a kteří mu uměli dát pokoj, když potřeboval být sám a psát. Atény mu to poskytnout nedokázaly, ale od Jacoba Rothschilda, budoucího čtvrtého barona Rothschilda, mladého potomka proslavené židovské bankéřské rodiny, se kterým se seznámil v Londýně na večírku, věděl o malém řeckém ostrůvku jménem Hydra. Jacobova matka Barbara Hutchinsonová se chystala znovu provdat – za slavného řeckého malíře Nikose Hadjikyriakose-Ghikase, který měl na tom ostrově dům. Rothschild Leonardovi nabídl, že by tam za nimi mohl přijet na návštěvu. Do nepočetné populace na ostrůvku patřila i kolonie umělců a spisovatelů z celého světa. Na začátku druhé světové války tam žil Henry Miller a popsal místní „divokou a obnaženou dokonalost“ v knize Kolos z Maroussi.

Leonard se z Londýna vydal nejprve do Jeruzaléma – byla to jeho první návštěva Izraele. Ve dne navštěvoval památky, noci v Tel Avivu trávil v kavárně Kasit, kam chodil „každý, kdo si o sobě myslí, že je spisovatel“.7 Seznámil se tam s izraelským básníkem Natanem Zachem, který mu nabídl ubytování ve svém domě. Po několika dnech odletěl Leonard do Atén. Tam strávil jen jeden den, během kterého si prohlédl Akropolis. Večer odjel taxíkem do Pireu a přenocoval v hotelu poblíž doků. Časně ráno pak vyrazil přívozem na Hydru. V roce 1960 se ještě nepoužívaly křídlové čluny a cesta trvala pět hodin, ale na palubě byl bar. Leonard si odnesl sklenici na palubu a posadil se na slunci. Zatímco trajekt zvolna proplouval mezi ostrůvky rozhozenými v Egejském moři jako korálky přetrženého náhrdelníku, Leonard hleděl na zvlněnou modrou mořskou hladinu a na hladký blankyt nebe.

Zamiloval si Hydru ještě dřív, než trajekt vplul do přístavu – už v okamžiku, kdy ostrov poprvé spatřil v dálce. Líbilo se mu tu všechno: přírodní podkovovitý přístav i nabílené domy na prudkých svazích okolo. Sundal si tmavé brýle a zamžoural do slunce. Ten ostrov mu připomínal řecký amfiteátr a domy vypadaly jako bíle odění starci vzpřímeně usazení na kamenných stupních. Dveře všech domů mířily k přístavu – k pódiu, na němž se odehrávalo velmi všední drama. Lodě se líně kolébaly na vodě, kočky vyspávaly na kamenech, mladíci vykládali denní úlovek ryb a mořských hub, do tmava opálení starci vysedávali před bary, hádali se a povídali si. Když Leonard procházel městečkem, uvědomil si, že nikde nevidí žádná auta. Místo nich tu byli osli. V koších pověšených po obou stranách nosili nahoru a dolů strmými dlážděnými ulicemi náklad mezi přístavem a klášterem proroka Eliáše. Ten obrázek by mohl posloužit jako ilustrace dětské Bible.

Vypadalo to jako místo, které někdo uspořádal podle starobylých ideálů harmonie, symetrie a prostoty. Na ostrově bylo jen jedno opravdové město, a to se jmenovalo prostě Hydra. Zdejší obyvatelé dospěli mlčky k rozhodnutí, že stačí jen dvě základní barvy, a to modrá pro moře a nebe a bílá po domy, plachty a racky kroužící nad rybářskými loděmi. „Měl jsem tam upřímný pocit, že jsem se vrátil domů,“ řekl později Leonard. „Cítil jsem, že je mi ten venkovský život povědomý, i když jsem s ním neměl žádné zkušenosti.“8 Hydra mu možná byla tak povědomá i kvůli tomu, že se ze všeho, co kdy zažil, nejvíce blížila utopii, o které s Mortem jako kluci diskutovali v městském prostředí Montrealu. Bylo tu slunečno a teplo a žili tu spisovatelé, umělci a intelektuálové z celého světa.

Roli vesnických velitelů této komunity cizinců zastávali George Johnston a Charmian Cliftová. Osmačtyřicetiletý Johnston byl příjemný australský novinář, za druhé světové války pracoval jako válečný korespondent. Sedmatřicetiletá Charmian, jeho atraktivní druhá manželka, byla rovněž novinářka. Oba už byli autory několika knih a chtěli se psaní věnovat na plný úvazek. Měli dvě děti (později přibylo třetí), takže potřebovali najít nějaké místo, kde by se žilo příjemně, ale levně, a v roce 1954 objevili Hydru. Uměli kolem sebe vytvářet mytologickou auru a byli rození vůdci. Zasedali v podniku u Katsikase, což byl koloniál na mořském břehu, jehož zadní místnost s dokonalou prostotou Hydry sloužila zároveň jako kavárnička a bar. Pár stolků venku skýtalo vyhlídku na moře. Pro přistěhovalce to bylo ideální místo schůzek. Mohli tu v klidu čekat, až v poledne dorazí trajekt. Jednak vozil poštu (podle všeho všichni pořád čekali, až jim přijde šek) a za druhé jím mohli přijet nováčci, které bylo možné pozorovat, povídat si s nimi či si je odvést do postele. Na ostrůvku bylo minimum telefonních aparátů a málo elektřiny, takže se tu museli obejít bez televize. Jako zdroj novinek a zábavy jim sloužil trajekt, který zprostředkovával kontakt s vnějším světem.

Leonard se s Georgem a Charmian seznámil téměř okamžitě po svém příjezdu. Nebylo to poprvé, co viděli přicházet od přístavu mladíka s kufrem a kytarou, ale ihned si je získal a oni zas jeho. Podobně jako Irving a Aviva Laytonovi byli George a Charmian zajímaví, charismatičtí a nemohli vystát buržoazii. A už po léta dělali to, co si přál dělat i Leonard, totiž žili jako spisovatelé, obešli se bez stálého zaměstnání. Měli sice velmi málo peněz, ale na Hydře se s tím dalo vyjít, i když museli zaopatřit tři děti, a rozhodně nevedli chudý život. K obědu měli sardinky přímo z lodi a zapíjeli je retsinou, kterou jim starý Katsikas dopřál i na sekeru. Očividně se jim na slunci a v teple dařilo. Leonard přijal jejich nabídku noclehu. Den nato mu pomohli pronajmout jeden z mnoha prázdných domů na kopci a věnovali mu lůžko, židli, stůl a nějaké nádobí.

Leonard sice vyrůstal v přebytku, ale uměl se spokojit s málem. Středozemní klima mu prospívalo. Denně vstával se sluníčkem, stejně jako místní, a pouštěl se do práce. Po několika hodinách psaní se s ručníkem přes rameno vydal úzkými, křivolakými uličkami k moři zaplavat si. Než mu slunce vysušilo vlasy, došel na trh, kde si nakoupil čerstvé ovoce a zeleninu, a pak se vydal zpátky do kopce. Ve starém domě byl chládek. Leonard poseděl s Georgem a Charmian u jejich dřevěného stolu, dokud světlo svíček a petrolejek stačilo rozhánět tmu, a pak se v noci opět vydal do přístavu. Vždycky se tam našel někdo, s kým si mohl povídat.

Rituální jednotvárnost a střídmost tohoto života ho nesmírně uspokojovala. Připadal si trochu jako mnich v klášteře, až na to, že místní život poskytoval i nemnišské radosti. Pokud šlo o volnou lásku, umělecká kolonie na Hydře předběhla hnutí hippies o nějakých pět let. Leonard byl také mnichem dodržujícím šabat. V pátek večer rozsvěcel svíčky a v sobotu si místo práce oblékl bílý oblek a zašel do přístavu na kávu.

Koncem dlouhého a horkého léta přivezl jednou odpoledne trajekt Leonardovi dopis. Stálo v něm, že jeho babička zemřela a odkázala mu 1500 dolarů. Hned věděl, co s nimi. 27. září 1960, jen několik dnů po svých šestadvacátých narozeninách, si koupil na ostrově dům. Byl prostý a bílý, trojpodlažní, dvě stě let starý. Stál ve skupince domů v sedle mezi městem Hydra a sousední vesničkou Kamini. Bylo to tiché místečko, i když neposkytovalo naprosté soukromí – pokud se vyklonil z okna, mohl se téměř dotknout domu na druhé straně cesty, a hned za zdí zahrady byl sousední pozemek. V domě nebyla elektřina, dokonce ani voda. K naplnění cisterny sloužily jarní deště, a pokud voda došla, musel si počkat na starce, který jednou za několik dnů prošel kolem s oslem zatíženým na obou bocích nádržemi s vodou. Dům ale měl silné bílé zdi, které chránily před letním horkem, krb na zimu a velkou terasu, kam Leonard chodil kouřit. Zpívali tam ptáci a kolem se plížily kočky v naději, že některého chytí. Domu přišel požehnat kněz, u vchodu zvedl hořící svíci a sazemi udělal znamení kříže. Stará sousedka Kiria Sophia mu chodila každé ráno mýt nádobí, zametat podlahu, prát a dohlížet na něj. Leonard měl ze svého nového domova čistou, dětskou radost.

—

„Chtěl bych se zmínit o jedné věci, které si spousta lidí nevšimla,“ říká Steve Sanfield, Leonardův dlouholetý přítel. „A sice toho, jak důležité byly pro Leonarda ty roky strávené v Řecku, jak to, co tam zažil, ovlivnilo jeho rozvoj a to, co si v sobě nese. Leonard má rád řeckou hudbu a řecké jídlo, na cizince mluví docela slušně řecky a na nic nechvátá. Přistupuje k věcem stylem: ‚No, dáme si šálek kávy a probereme to.‘ Stejně jako já nosí při sobě komboloi, řecký růženec. To u sebe mívají jen Řekové. Nemá to nic společného s náboženstvím, jeden z významů, které to slovo ve staré řečtině má, je ‚korále moudrosti‘, což naznačuje, že je muži kdysi používali při meditaci a kontemplaci.“

Sanfield se s Leonardem spřátelil před půlstoletím. To on je Steve popsaný v Leonardově básni „Vidím tě na řecké matraci“ ze sbírky Příživníci nebes z roku 1966 – Steve v ní sedí v Leonardově domě na Hydře, kouří hašiš a věští podle Knihy proměn. To on je i „velký mistr haiku“15 v Leonardově básni „Jiní spisovatelé“ z Knihy toužení z roku 2006. On také Leonarda seznámil se svým zenovým mistrem – s róšim (učitelem) Džóšúem Sasakim. V roce 1961, když se Sanfield nalodil v Aténách na trajekt a bez rozmyslu vystoupil na ostrově Hydra, byl to „mladý básník hledající dobrodružství“. Stejně jako Leonard se do toho místa „zamiloval“. Lidé, se kterými se seznámil v baru u přístavu, mu řekli: „Počkejte, až uvidíte Leonarda Cohena. Oba jste židovští básníci, ten se vám bude líbit.“ A líbil.

Sanfieldovy vzpomínky na Hydru jsou plné sluneční záře, přátelství, požitkářsky prostého života a zvláštní energie, která z místní komunity hledajících umělců vyzařovala. Byla to malá komunita, asi padesát lidí, stále někdo odcházel a přicházel. O Johnstonových, kteří zůstávali a byli ostatním oporou, říká: „Byli pro nás všechny životně důležití. Hodně se hádali a pak se jeden druhému mstili prostřednictvím sexu, což věci hodně komplikovalo, ale byli prostě centrem života přistěhovalců v přístavu.“ Dalšími významnými obyvateli ostrova byli Anthony Kingsmill, britský malíř, vypravěč a bonviván, se kterým se Leonard sblížil, Gordon Merrick, bývalý herec z Broadwaye a reportér, jehož první román The Strumpet Wind, pojednávající o homosexuálním americkém špionovi, vyšel v roce 1947, doktor Sheldon Cholst, americký básník, umělec, radikál a psychiatr, který sám sebe řadil někam mezi Timothyho Learyho a R. D. Lainga, a mladý švédský autor jménem Göran Tunström, který sepisoval svůj první román a stal se vzorem pro postavu Lorenza v románu Axela Jensena Joacim z roku 1961 (i když řada lidí má stále za to, že předlohou k Lorenzovi byl Leonard).

„V těch prvních letech prošla ostrovem spousta lidí,“ vzpomíná Sanfield. „Třeba Allen Ginsberg a Gregory Corso.“ Corso žil na sousedním ostrově a trénoval tam softbalový tým. S Ginsbergem se Leonard seznámil na výletě do Atén. Popíjel kávu na náměstí svaté Anežky, když uviděl básníka u jiného stolku. „Přišel jsem k němu a zeptal se ho, jestli je skutečně Allen Ginsberg, a on si šel sednout ke mně. Pak přijel a bydlel v mém domě na Hydře. Spřátelili jsme se. Seznámil mě s Corsem,“ říká Leonard, „čímž jsem navázal o něco bližší styky s beatniky.“9

Začátek šedesátých let byl na Hydře podle Sanfielda „zlatým věkem umění. Nebyli jsme beatnici a hnutí hippies ještě nevynalezli. Považovali jsme se za jakési mezinárodní bohémy nebo poutníky, protože k nám přicházeli lidé z celého světa s uměleckými záměry. Panovala tam velice vzrušující atmosféra, která podle mne ovlivnila každého, kdo tam byl. Probíhaly revoluční změny v literatuře, byla tu sexuální revoluce – tehdy jsme si mysleli, že jsme v ní zvítězili, ale asi jsme prohráli – a mnozí z nás, jako George Lialios, Leonard a já, jsme se začali zabývat různými duchovními směry, jako tibetským buddhismem a Knihou proměn.“

George Lialios sehrál v Leonardově životě na ostrově důležitou roli. Byl o devět let starší než on, nosil hustý černý knír, měl huňaté vlasy a jasný, pronikavý pohled. Vlastnil sedmnáctipokojové sídlo na vrcholu kopce. „Byl to pozoruhodný a tajemný muž,“ říká Sanfield. Lidé ho popisují jako filozofa, hudebníka, polovičního aristokrata a intelektuála. Lialios sám o sobě říká: „Jsem z Patry, narodil jsem se v Mnichově, oba rodiče byli Řekové, rodina se v roce 1935 vrátila z Německa do Atén. Studoval jsem práva, tři roky jsem během takzvané občanské války sloužil v armádě, pak jsem v letech 1951 až 1960 studoval hudbu a kompozici ve Vídni. Je pravda, že mám sklony k filozofování.“ Jeho řecký otec byl hudební skladatel a diplomat, během druhé světové války žil v Německu. George uměl řecky stejně dobře jako německy a anglicky. Leonard strávil na Hydře v jeho společnosti mnoho večerů. Většinou vysedávali v Leonardově domě. Někdy strávili noc zabraní do rozhovoru, ale často vůbec nemluvili. Jen tiše seděli v Leonardově spartánsky vybaveném pokoji s bílými stěnami, podobně jako měl později Leonard sedávat celé roky s róšim.

Dalším přistěhovalcem na ostrov, který sehrál v Leonardově životě důležitou roli, byl Axel Jensen. Štíhlý a vášnivý norský spisovatel na okraji třicítky už vydal tři romány a jeden z nich byl zfilmován. Jensen žil s manželkou Marianne a jejich malým synem Axelem v domě na vršku kopce, na jehož úbočí měl dům Leonard. Když na ostrov poprvé přijel Sanfield, bydlel právě u Jensenů – byli pryč a dům mu pronajali. Obývací pokoj byl vylámaný do skály. Na polici ležela Kniha proměn a Tibetská kniha mrtvých.

Když se Marianne vrátila na ostrov, přijela bez manžela. „Byla to ta nejkrásnější žena, jakou jsem poznal,“ vzpomíná Sanfield. „Její půvab mě ohromil stejně jako každého,“ včetně Leonarda. „Úplně zářila,“ dodává Sanfield. „Vypadala jako skandinávská bohyně s malým blonďatým chlapečkem, a Leonard byl tmavý židovský mladík. Ten kontrast bil do očí.“

Leonard se zamiloval do Hydry v okamžiku, kdy ostrov spatřil. Jak řekl, bylo to místo, kde „všechno, nač padl váš pohled, bylo nádherné, každý kout, každá lampa, všechno, čeho jste se dotkli. Všechno.“ Totéž se mu stalo, když spatřil Marianne. V jeho dopise Irvingu Laytonovi čteme: „Marianne je dokonalá.“10

„Určitě je to opravdu těžké být slavný. Každý z vás chce kousek mít,“ uvažuje s povzdechem Marianne Ihlenová. V Leonardově poezii a písních byly múzy už před ní a další přišly po ní, ale pokud bychom to měli brát jako soutěž, přinejmenším v očích publika by Marianne zvítězila. Jen dvě Leonardovy nemuzikální lásky mají své fotografie na obalech jeho alb a Marianne byla první. Na zadní straně Leonardova druhého alba, vydaného v roce 1969, prostých a intimních Songs from a Room, sedí Marianne v jednoduše zařízené bílé místnosti u Leonardova prostého dřevěného stolu, prsty hladí psací stroj a s natočenou hlavou se plaše usmívá do objektivu. Kromě bílé osušky otočené kolem těla na sobě nemá už nic. Rok 1969 byl těžký, a pro mladé obzvlášť. Pro mnohé z nich ten snímek zachytil okamžik potřeby a touhy, která v nich od té doby neustávala hlodat.

Pětasedmdesátiletá Marianne má vlídnou, oblou tvář zvrásněnou hlubokými vráskami. Podobně jako Leonard i ona nerada mluví o sobě, ale z ohleduplnosti rozhovor neodmítne. Můžeme se domýšlet, že stejným způsobem vznikla norsky psaná kniha o jejím životě s Leonardem – na počátku byl souhlas s rozhovorem pro rozhlasový dokumentární pořad.16 Pokorně se omlouvá za svou angličtinu, kterou ve skutečnosti ovládá velmi dobře. Stejně pokorná kdysi bývala, pokud šlo o její půvab. I když bývala modelkou, nikdy nechápala, proč o ní Leonard říkal, že je nejkrásnější ženou, jakou kdy potkal. Před třiapadesáti lety „dvaadvacetiletá, blonďatá, mladá, naivní a zamilovaná“ k velké nevoli rodiny lpící na tradicích opustila Oslo a utekla s Jensenem. Procestovali spolu Evropu, v Německu si koupili starý volkswagen a jeli do Atén. Nějaká babička je ubytovala u sebe a dovolila jim nechat auto na její zarostlé zahradě, aby si mohli vyrazit na výlet po ostrovech. Na trajektu se seznámili s tlustým, příjemným Řekem jménem Papas, který žil v Kalifornii a měl tam podnik vyrábějící cukrovinky a sušenky. Řekli mu, že hledají nějaký pěkný ostrov. „Poradil nám, ať vystoupíme hned v příštím přístavu – na Hydře.“

Octli se tam v polovině prosince, byla zima a lilo. V přístavu byla jediná otevřená kavárna. Běželi do ní. Uvnitř svítily neony a uprostřed místnosti stála rozpálená kamna. Když se k nim prokřehlí posadili, přistoupil k nim nějaký Řek, který uměl trochu anglicky. Pověděl jim, že na ostrově žije ještě jeden párek cizinců – George Johnston a Charmian Cliftová – a nabídl jim, že je tam vezme. A tím to všechno začalo. Axel a Marianne si pronajali domek bez elektřiny se záchodkem venku a zůstali na Hydře. Axel psal, Marianne o něj pečovala. Když přišlo jaro, ostrov ožil návštěvníky a chudý, mladý a krásný norský pár v jednom kuse někdo zval na koktejlové večírky do bohatých sídel. Marianne vzpomíná: „Jeden z prvních, s kým jsme se seznámili, byl Aristotle Onassis.“ Zatímco žili na Hydře, objevovali se tu nejrůznější lidé. „Přijížděly páry, spisovatelé, slavní lidé, homosexuálové, lidé se spoustou peněz, kteří nemuseli pracovat, mladí lidé na cestě do Indie nebo z Indie, lidé, kteří před něčím utíkali nebo něco hledali.“ A také Leonard.

Během těch tří let, které v jejím životě na ostrově uplynuly do Leonardova příjezdu, se toho stala spousta. Rozešli se s Axelem, usmířili se a pak se vzali. Za zálohu na jeho třetí román si koupili starý bílý dům na vrcholu kopce, na konci cesty ke studnám. Když přišly deště, cesta se měnila v řeku, která se hrnula po dlažebních kamenech dolů do moře. Život s Axelem byl bouřlivý. Místní probírali jeho náklonnost k alkoholu a vzpomínali na příhodu, kdy opilý vylezl na sochu uprostřed přístavu a shora skočil po hlavě do moře. O Marianne si říkali, že je to hippie a idealistka. A byla také těhotná. Vrátila se porodit do Osla. Když přijela na Hydru s jejich prvorozeným synem, nesoucím otcovo jméno, zjistila, že se Axel právě balí. Řekl jí, že se zamiloval do Američanky, se kterou chce odjet. A uprostřed toho všeho se objevil Leonard.

Nakupovala u Katsikase a ve dveřích se objevil nějaký muž, který jí nabídl: „Nechcete se k nám připojit? Sedíme venku.“ Nemohla si ho prohlédnout, protože měl slunce v zádech, ale jak říká, měl hlas, ze kterého „jsem jasně poznala, jak to myslí. Byl přímý a klidný, upřímný a vážný, ale zároveň v něm byl znát ohromný smysl pro humor.“ Když vyšla z obchodu ven, ten muž tam u stolu s Georgem a Charmian čekal, až dorazí loď s poštou. Měl na sobě khaki kalhoty, vyšisovanou zelenou košili jako od uniformy a levné hnědé tenisky, jaké tehdy v Řecku prodávali. „Vypadal jako gentleman, staromódně, ale já jsem byla taky staromódní,“ říká Marianne. Když mu pohlédla do očí, věděla, že právě potkala „někoho výjimečného. Moje babička, u které jsem během války vyrůstala, mi řekla: ‚Poznáš muže, který bude hovořit zlatým jazykem, Marianne.‘ A v ten moment se to stalo.“

Nestali se z nich okamžitě milenci. „I když jsem ho milovala od chvíle, kdy jsme se seznámili, byl to krásný a pomalý film.“ Začali se scházet během dne. Leonard, Marianne a malý Axel spolu chodili k moři. K Leonardovi domů to měli mnohem blíž než k Marianne, takže na oběd a prospat se po obědě chodili k němu. Zatímco Marianne a její malý syn spali, Leonard u nich seděl a pozoroval je – jejich opálená těla a sluncem vybělené vlasy. Někdy Marianne četl své básně. V říjnu mu Marianne řekla, že se vrací do Osla – vyřizuje si rozvod. Leonard jí odpověděl, že pojede s ní. Všichni tři odjeli trajektem do Atén a vyzvedli si její auto. Leonard pak z Atén do Osla řídil. Byla to cesta dlouhá přes tři tisíce kilometrů, na pár dnů se zastavili v Paříži. Marianne vzpomíná, že měla pocit, že se zhroutí. Naproti tomu Leonard si pamatuje „pocit, který jsem se snažil snad tisíckrát znovu vyvolat, ale neúspěšně. Prostý pocit, že jsem dospělý, že mám vedle sebe někoho krásného, s kým jsem šťastný. Je to pocit, že máte celý svět před sebou. Jste opálený a chystáte se nastoupit na loď.“11

Z Osla Leonard odletěl do Montrealu. Na řeckém ostrově se sice žilo levně, ale pokud tam měl žít dál, potřeboval víc peněz. Z pronajatého bytu na Mountain Street psal Marianne o všech svých plánech. Zažádal si u Kanadské umělecké rady o další grant a byl si jist, že jej dostane. Také jí sdělil, že „velmi tvrdě pracuje“ s Irvingem Laytonem na televizních scénářích. „Naše spolupráce je perfektní. Chceme televizi proměnit v opravdovou uměleckou formu. Jestli ty scénáře začneme prodávat, o čemž jsem přesvědčen, bude z toho spousta peněz. A až se chytíme, můžeme tyhle věci psát kdekoliv,“ líčil. Leonard a Layton plánovali takové společné psaní už před lety, když společně s Avivou koukali na televizi, improvizovali vlastní dialogy a zapisovali si je do žlutého linkovaného bloku. Layton na tom byl teď podobně jako Leonard: kvůli nějaké jeho revoluční poznámce přetekl pohár trpělivosti a on přišel o místo učitele, takže se do společného projektu také vrhl po hlavě. „Myslíme s Irvingem, že za tři měsíce intenzivní práce dokážeme vydělat peníze, se kterými vystačíme nejméně na rok. Což nám umožní devět měsíců čiré poezie,“ psal Leonard. Pokud šlo o jeho druhou sbírku básní nazvanou Kořenka země, měla vyjít na jaře. Snad jim pak publicita pomůže prodat i ty scénáře. Čeká ho také autorské turné – předpokládal, že Marianne bude jezdit s ním. „Z gramofonu zní Mahalia Jacksonová, já jsem tam s ní, vznáším se s tebou v té slávě, odstrkuji mraky od slunce a vše proměňuji v hudbu.“ Nakonec jí místo dopisu poslal telegram, kratší, ale stejně efektivní: „Mám byt. Všechno, co mi chybí, je má žena a její dítě.“ Marianne zabalila dva kufry a přiletěla s malým Axelem do Montrealu.12

6

Dost padlých hrdinů

V Montrealu to pro Marianne nebylo snadné, ale od doby, kdy jeden Axel přišel na svět a druhý ji opustil, to neměla snadné nikde. Milovala Leonarda a milovala Montreal. A dobře vycházela s jeho matkou, kterou popisuje jako „krásnou, energickou ženu, která byla milá ke mně i k mému synovi“. Ale nikoho v Montrealu neznala a neměla tu co na práci, jen pečovat o dítě. Leonard tu naopak znal snad každého a práce měl spoustu. S Irvingem Laytonem dokončili dvě televizní hry – „Dost padlých hrdinů“ a „Světla na černé vodě“ – později přejmenovanou na „Světla na temné vodě“. Společně s hrou „Obchod“, kterou napsal Leonard sám, je poslali a byli přesvědčeni, že obratem pošty dorazí chvála a peníze. Nedočkali se ani jednoho.

Román Kráska v sousedství, který Leonard napsal v Londýně, si vedl o trochu lépe. Jak Leonard ohlásil dopisem spisovateli a kritikovi Desmondu Paceyovi, nakladatelství McClelland & Stewart připadala kniha „nechutná“, a „fádní“, označili ji za „rozvleklou milostnou avantýru se sebou samým“.1 Jack McClelland očividně neměl jasno ani v tom, co mu to vlastně jeho privilegovaný básník poslal. Má to snad být autobiografie? Leonard odpověděl, že všechny události v knize až na jednu (smrt chlapce na letním táboře ve druhé části knihy) se skutečně staly, ale protagonista Lawrence Breavman není Leonard. Breavman „dělal v podstatě stejné věci“, vysvětloval v dopise Leonard, „ale reagoval na ně jinak, takže se naše cesty rozdělily“.2 McClelland román odmítl, ale ze druhé Leonardovy básnické sbírky byl nadšený. Kořenka země byla naplánována k publikaci na jaře 1961. Třicátého března byla sazba hotová a připravena u nakladatele, aby ji Leonard zkontroloval. Ten ale nebyl v Montrealu. Byl v Miami a nastupoval na palubu letadla mířícího do Havany.

Na tom, že chtěl poznat Kubu, není nic nečekaného. Jeho oblíbený básník Lorca tam strávil tři měsíce v době, kdy byla Kuba v podstatě americké zájmové území, nazval ji tehdy „rájem“ a velebil její ctnosti i neřesti.3 Při Leonardově zájmu o socialismus, války a utopie se pro něj Kuba po nedávné revoluci stala ještě lákavější. Je ale zvláštní, že se tam vypravil právě v tuhle dobu. Do Montrealu se přece vypravil s cílem získat peníze, ne je utrácet. Po dvou letech čekání mu konečně měla vyjít druhá kniha a s tím souvisela naděje na publicitu. A navíc tím opouštěl ženu, která za ním nedávno na jeho naléhání přiletěla z jiného kontinentu. Byl to i nebezpečný čas na podobné výlety. Od chvíle, kdy Castrovy oddíly sesadily proamerickou Batistovu vládu, byly vztahy mezi Spojenými státy a Kubou napjaté. Zatímco se Leonard ubytovával v hotelu Siboney v Havaně, Castro vedl ostrá jednání s prezidentem Kennedym a ozývaly se řeči o válce. Ale o to víc ho Kuba lákala.

Takže jste tam jel, protože jste se těšil na válku?

„Ano, je to tak. Lidé vyhledávají nebezpečné situace, protože si uvědomují svou zbabělost. Ten pocit nás nutí jednat jinak, než jak sami vnímáme svou povahu.“

Byla to tedy jakási zkouška?

„Svým způsobem. A představa, že se vzepřu svému vlastnímu hlubokému přesvědčení.“

To zní jako chlapská záležitost.

„No jo. Pitomý chlapský hec.“

V Havaně chodil Leonard oblečený jako revoluční voják: ve volných špinavě zelených kalhotách, khaki košili a v baretu. Na počest Che Guevary si nechal narůst vousy. Vypadal prapodivně. V jedné ze čtyř básní, které na Kubě napsal, líčí sám sebe jako jediného turistu v Havaně, a není daleko od pravdy (Květiny pro Hitlera: „Jediný turista v Havaně obrací své myšlenky k domovu“). A v písni Field Commander Cohen, kterou o svých kubánských zkušenostech napsal o dvanáct let později, píše zcela vzdáleně od pravdy toto:

náš nejhlavnější zvěd

byl raněn na poli slávy

shazoval z letadla LSD do pití diplomatům.

Začal také pracovat na novém románu, pro který zvolil titul Slavný havanský deník.

Město, které mělo za sebou dva roky nového režimu, se už začínalo rozpadat. Moderní kanceláře v centru Havany měly rozbitá okna, v prasklinách betonu rostl plevel. Velké koloniální domy, v nichž kdysi bydleli milionáři, sloužily teď jako příbytky venkovanů a jejich kozy líně přežvykovaly hnědé strniště, ve kterém by snad jen profesionální botanik mohl odhalit někdejší udržovaný trávník. Castro sice zatočil s lichváři, zavřel kasina, dal sebrat šlapky a poslal je na převýchovu, ale i přesto v Havaně existoval noční život a bylo tu možné narazit na spoustu žen. A Leonard se snažil. Chodil pít až do rána do baru La Bodeguita del Medio, kam chodíval s oblibou Hemingway, a pak se podle zvyku z Montrealu, New Yorku a Londýna potloukal po ulicích starého města, v jedné kapse zápisník, ve druhé lovecký nůž.

O rok později mluvil v interview o svém „hlubokém zájmu o násilí“. „Velice mne zajímalo, jaké to vlastně je chodit ozbrojený a zabíjet jiné lidi,“ řekl, „a zajímalo mě, jak mě tento proces přitahuje. Čímž se dostávám k pravdě. Skutečná pravda je, že jsem chtěl zabít nebo být zabit.“4 V Havaně nezažil ani násilí, ani zabíjení, ale podařilo se mu nechat se zatknout skupinkou ozbrojených kubánských vojáků. Došlo k tomu na výletě do přímořského Varadera – kvůli jeho vojenskému oblečení ho považovali za příslušníka amerických invazních jednotek. Když je konečně přesvědčil o svém kanadském původu, o své náklonnosti k socialismu a podpoře nezávislé Kuby, nechal se s úsměvem vyfotit se dvěma vojáky. Věnovali mu ten snímek na památku.

Jako správný turista posílal pohlednice. Na pohlednici zaslané Jacku McClellandovi žertuje, že by mu určitě přidalo na publicitě, kdyby ho na Kubě zabili. Irvingu Laytonovi poslal tři pohlednice. Na jedné je Munchův obraz Výkřik a vtip o muži, který s křikem utekl od ženy. Pokud tím Leonard naráží na sebe a Marianne, je to zvláštní. Vždyť to byl on, kdo po ní chtěl, aby za ním přijela do Montrealu, a jejich vztah trval. Ale Leonard někdy domácí krb vyhledával a jindy od něj utíkal. Toužit po nějaké ženě je lákavé, mít ji vedle sebe už tolik ne.

Patnáctého dubna provedla skupina osmi Kubánců uprchlých do Spojených států bombový útok na tři kubánská letiště. O několik dnů později seděl Leonard pozdě v noci u okna svého hotelového pokoje a psal, když ho překvapilo zaklepání na dveře. Na chodbě stál muž v černém obleku. Oznámil Leonardovi, že „je třeba, aby se v naléhavé věci odebral na kanadskou ambasádu“.5 Leonard ve svých khaki šatech odešel s úředníkem. Konečně – polního velitele Cohena volají do akce.

Na ambasádě Leonarda odvedli do kanceláře zástupce konzula. Ten nedával najevo žádnou radost, že Leonarda vidí. „Vaše matka má o vás starost,“6 oznámil mu. Kvůli všem těm řečem o bombardování a hrozící válce Masha zatelefonovala bratranci, kanadskému senátorovi, a přiměla ho, aby zavolal na ambasádu na Kubě, nechal je vypátrat Leonarda a poslat ho domů. Leonard si cestou na ambasádu vymýšlel všemožné důvody, proč pro něj poslali, ale něco takového ho nenapadlo. Bylo mu šestadvacet, už byl dost velký na to, aby ho matka držela takhle zkrátka. Na druhou stranu měl starosvětský cit pro fazónu a rytířskost. Dalo se pochopit, proč se o něj Masha bojí. Válka pro ni nebylo nic romantického, vždyť jednu zažila a musela se postarat už o jednoho raněného válečného veterána, Leonardova otce. Leonard se nicméně rozhodl zůstat.

V Havaně pobýval i v den invaze v Zátoce sviní 17. dubna 1961. Z hotelového pokoje slyšel protiletadlový flak a sledoval, jak ulicemi pobíhají vojáci. Zůstal ve městě až do 26. dubna. I když revolucionáře zbožňoval a seznámil se se spoustou šťastných Kubánců, viděl také dlouhé fronty lidí čekajících nervózně před policejními velitelstvími v naději, že se dozvědí něco o příbuzných, které Castrovi vojáci sebrali a uvěznili. Byli mezi nimi i umělci a spisovatelé. Nebylo to jednoduché: „Měl jsem pocit, že ten ostrov bráním před americkou invazí, ale zároveň jsem měl pocit, že tu invazi plánuji,“ řekl. „Měl jsem prsty ve všem. Neuvědomoval jsem si nezměrnou megalomanii, která mi zkreslovala perspektivu.“7 Přiznával, že neměl „žádnou důvěru“ ve vlastní politické názory, které se „často měnily“. Řekl: „Nikdy jsem své názory nebral příliš vážně – ani tehdy ne.“ Přitahovaly ho komunistické ideje, ale vlastně stejným způsobem, jakým ho „přitahovaly mesiášské ideje v Bibli […] víra v bratrství lidí, v soudružskou společnost, v lidi, kteří žijí pro něco víc než jen pro pocit vlastní viny“. Na Kubu se vydal s pocitem, že „celý svět je tu jen proto, abych se mohl dívat a něco se naučit.“8 Když se dost napozoroval, byl čas odejít.

Letiště Josého Martího bylo plné cizinců snažících se získat místo na palubě těch pár letadel, která mířila z Havany. Leonard vystál dlouhé fronty a pak konečně získal letenku. Když čekal v poslední frontě u odletové brány, uslyšel, že vyvolávají jeho jméno. Měl se dostavit k bezpečnostní přepážce. Prohledali mu zavazadlo a našli fotografii, na které pózuje s revolučními vojáky. Kvůli jeho černým vlasům a opálené pokožce nabyli možná dojmu, že je ve skutečnosti Kubánec a pokouší se o útěk. Odvedli ho do místnosti, kde ho hlídal výrostek ozbrojený puškou. Leonard se s ním neúspěšně pokoušel zapříst rozhovor. Vysvětloval mu, že je Kanaďan, snažil se hájit, ale chlapec se jen tvářil znuděné – a mohl to být ten druh nudy, který člověk zkusí zahnat tím, že někoho zastřelí. Takže Leonard už jen tiše seděl a zíral z okna na letadlo, se kterým měl původně letět. Najednou na odletové dráze začala nějaká mela. Ozbrojení hlídači vyběhli ven a následoval je i mladík, který měl za úkol Leonarda hlídat. V tom zmatku za sebou nezamkl dveře a Leonard vyklouzl ven. Co nejklidnějším krokem zamířil k odletové bráně. Nikdo ho nezastavil. Prošel ven a vystoupil po schůdcích do letadla.

Když byl opět v Kanadě a v civilních šatech, nestrávil v Montrealu ani týden a opět zamířil pryč, tentokrát do Toronta. Pozvali ho s Irvingem Laytonem předčítat 4. května na Kanadské umělecké konferenci. Hladce oholený Leonard četl básně z Kořenky země. Tři týdny nato oslavil vydání knihy na Belmont Avenue 599. Večírek uspořádala Masha. Snad to měla být z její strany nabídka smíru po té kubánské eskapádě.

Ta knížka nakonec nedopadla jako levná brožura, kterou Leonard původně Jacku McClellandovi navrhoval – vyšla coby elegantní kniha s pevnou vazbou obsahující osmdesát osm básní. Šest z nich pocházelo z doby, kdy Leonard studoval na Kolumbijské univerzitě, a tehdy je poprvé zveřejnil ve svém literárním časopise The Phoenix. Leonard knihu věnoval společně památce své babičky z matčiny strany, rabínu Klineovi a babičce z otcovy strany, manželce Lyona Cohena. Autory komentářů na přebalu byli literární kritik Northrop Frye a básník Douglas Lochhead. Frye napsal, že „vynikající básnický talent, který projevuje, je darem. Jeho strašidelné balady mohou připomínat Audenovu tvorbu, ale jsou zcela originální. Kronika bulvárních událostí je zde oslavována průzračně prostými rýmy lidových písní.“ Lochhead velebil Leonardovu poezii slovy „silná, intenzivní a mužná […] kypící duchem a energií“. Na přebalu dále nalezneme sloupek o Leonardovi, který zřejmě napsal on sám ve třetí osobě. Maluje nám autora v romantických barvách, zmiňuje jeho výlet na Kubu a rok strávený psaním na řeckém ostrově. Cituje sám sebe, když s typickou směsicí humoru a upřímnosti píše: „Vůbec bych neměl být v Kanadě, patřím ke Středozemnímu moři. Mí předkové udělali hroznou chybu. Ale musím se dál vracet do Montrealu, abych udržoval své neurotické vztahy.“9 Je ale jisté, že pro něj byly kořeny důležitější, než tvrdil. Sloupek končí nečekaným útokem na moderní budovy, které zabírají jeho oblíbené montrealské ulice. Může to být myšleno ironicky, protože Leonard dobře věděl, že v místech, kde vyrůstal, mají lidé mnohem vážnější starosti. Tamní bohaté rezidence se staly cílem útoků militantních francouzských separatistů a dopisových bomb. Leonard měl ale ty staré viktoriánské domy upřímně rád. Pokud teď (možná jen načas) změnil své názory týkající se revolučních změn, bylo to pochopitelné. Nedávno zažil v Havaně na vlastní kůži, že život po revoluci může být stejně beznadějný jako před ní.

Na stupnici mezi konzervativním a moderním postojem zaujímal Leonard nejednoznačnou pozici. Když byl hlasatel televizní společnosti CBC-TV zvědavý na to, kam by se Leonard zařadil jako spisovatel, zeptal se ho, jestli se cítí být „moderním básníkem“. Leonard odpověděl vyhýbavě: „Vždycky o sobě říkám, že jsem spíš spisovatel než básník. To, že píšu řádky, které se netáhnou až ke konci stránky, ze mě ještě nedělá básníka. Myslím, že označení ‚básník‘ je velmi přepjaté a mělo by se užívat pro lidi, kteří své dílo už ukončili. Pokud se podíváte na vše, co dotyčný vytvořil, a řeknete si, že psal poezii, pak můžete vyslovit soud, že to byl básník.“

Kořenka země je hluboké, důvěrné a nádherně napsané dílo velkého básníka. Název sbírky je odkazem na ozdobnou dřevěnou skříňku s vonným kořením, která slouží při židovském obřadu vymezujícím konec šabatu a začátek světské části týdne – v této kořence je ale místo koření hlína. Básně tančí sem a tam na hranici mezi světskostí a pozemskostí, mezi povzneseností a tělesností. Úvodní báseň „Drak na provázku je oběť“ představuje básníka jako muže, který sice má jistou kontrolu nad vyšším světem, ale jehož tvůrčí práce zároveň podléhá kritice a omezením – drak sice může vypadat, že si volně létá, ale je uvázaný jako ryba na udici. Autor v básni činí smlouvu s Bohem i přírodou a dodržuje ji v celé knize, která překypuje zahradami, parky, řekami, květinami, rybami, ptáky i hmyzem. Zabití člověka v básni „Kdyby bylo jaro“ autor romantizuje přírodními obrazy. Báseň „Pod mými dlaněmi“ přirovnává Mariannina drobná prsa k bříškům dýchajících vrabečků. V básni „Krédo“ povstává roj kobylek z místa, kde se předtím muž a žena milovali, což nás přivádí k myšlenkám na biblické rány osudu. V několika básních se sex pojí s duchovnem. V básni „Slavnost“ je orgasmus při orálním sexu přirovnán k pádu bohů, kterým Samson svrhl svatyni.

Některé básně jsou o Leonardových milenkách. Georgianna Shermanová se stala múzou pro „Toužím obejmout nějakou ženu“ a „Pro Annu“, jež sklidila velkou chválu kritiků. V jiných básních vystupují andělé, Šalomounovy cizoložné manželky či sexuální loutka zhotovená pro dávného krále – „Loutka dívky“. V dalších básních vystupují Irving Layton, Marc Chagall a A. M. Klein. V básni „Kněží 1957“ nacházíme Leonardova otce a strýčky. Knihu uzavírá mistrovská báseň v próze „Řádky z deníku mého dědy“. Je jednou ze tří věnovaných zesnulému Leonardovu dědečkovi. Rabín Kline byl učenec a mystik, světec oddaný víře. Leonard v něm viděl ideálního Žida, který se na rozdíl od něj neutápí v nejasnostech. Podle toho, jak popisuje sám sebe v básni „Génius“, to vypadá, že si vlastně nebyl jistý, co je za Žida: Pro tebe / budu Žid bankéř… / Pro tebe / budu Žid z Broadwaye, a tak dále. A přece čteme v básni „Řádky z deníku mého dědy“ pasáže, které mohou platit na Leonarda stejně dobře jako na jeho dědečka: Je to podivné, ale i teď je modlitba mou přirozenou řečí… Ta čerň, ta ztráta slunce: vždy mne bude děsit. Vždycky přivádět k pokusům. … Ó rozboř tyto zdi hudbou. … Pustota je bez andělů, s nimiž by bylo třeba zápasit. … Dej, ať nikdy nemluvím nahodile.17

Podobně jako v Porovnejme si mytologie zde najdeme básně, které Leonard nazval „písněmi“. Když začal skládat písně, část obsahu těchto básní použil pro jejich tvorbu. Příznivci jeho tvorby mohou poznat krále Davida a koupající se ženu spatřenou ze střechy z básně „Před příběhem“ i v písni Hallelujah, muže proměněného ve zlato z „Písně paroháče“ v písničce A Bunch of Lonesome Heroes a báseň „Jako mlha nezanechá jizvu“ přetvořenou v píseň True Love Leaves No Traces.

Kritika přijala sbírku Kořenka země vesměs velmi pozitivně. Louis Dudek, který Leonarda před dvěma lety tvrdě zkritizoval, tentokrát celou knihu chválil zcela bez výhrad. Robert Weaver napsal pro Toronto Daily Star, že Leonard je „v současné době pravděpodobně nejlepším anglofonním mladým básníkem v Kanadě“.10 Arnold Edinborough, kritik píšící pro církevní periodikum Canadian Churchman, s tímto názorem souhlasil, když napsal, že Leonard převzal od Irvinga Laytona korunu nejlepšího kanadského básníka. Stephen Scobie později v Kanadské encyklopedii tuto sbírku charakterizoval jako knihu, která Leonardovi vydobyla postavení lyrického básníka. Objevilo se ale i pár kritických výpadů. David Bromige ve čtvrtletníku Canadian Literature vyjádřil výhrady vůči „jazykové vyumělkovanosti“ a názor, že Leonard by měl „méně o lásce psát a více o ní přemýšlet“, nicméně svou kritiku uzavřel tím, že „zmíněné nedostatky lze napravit a až Cohen osvobodí své pocity od ‚tlusté rukavice slov‘, dokáže zpívat tak, jak to svede jen málo z jeho současníků“.11 První náklad knihy byl do tří měsíců vyprodán.

Z dnešního úhlu pohledu je zajímavé, že krátce před vydáním této vyspělé a důležité knihy i krátce po něm prováděl Leonard věci svědčící o jeho nezralosti. Než kniha vyšla, vypravil se na onen dobrodružný výlet do Havany. A po vydání došlo ještě k podivnějšímu a riskantnějšímu incidentu, v němž hrál roli jeden věčně zdrogovaný beatnický romanopisec, záchranná mise a předávkování opiem. Alexander Trocchi byl vysoký, charismatický Skot italského původu, o devět let starší než Leonard. V padesátých letech se usadil v levném hotelu v Paříži, kde založil literární časopis Merlin, vydával Sartra a Pabla Nerudu, psal pornografické romány a razil svou vlastní interpretaci situacionismu, v níž se beatnictví mísilo s počátky hnutí hippies. Jako nadšený zastánce drog proměnil svůj návyk na heroin v dadaistické jevištní umění. Leonard o Trocchim ve své poezii psal jako o „známém feťákovi“.

V roce 1956, když Leonard začal studovat na Kolumbijské univerzitě, se Trocchi přestěhoval do New Yorku a našel si práci na vlečné lodi na řece Hudson. Noci trávil stejně jako Leonard v Greenwich Village. Pak nalezl útočiště v manhattanské čtvrti Alphabet City a založil „Amfetaminovou univerzitu“. Jak popsal britský spisovatel a představitel alternativní kultury šedesátých let Barry Miles: „Trocchi s hrstkou přátel pomalovával kusy naplaveného dřeva. Používali hlavně psychedelické barvy, opravdu křiklavé. S nepředstavitelným zaujetím vykreslovali i ty nejmenší detaily. Allen Ginsberg tam přivedl Normana Mailera, protože to byl fascinující pohled.“ V té zpustlé, sešlé části Lower East Side to působilo dojmem, jako by někdo shodil duhovou bombu. Trocchi pro ta díla razil název „futiques“ – starožitnosti z budoucna. Je jen pochopitelné, že někdo takový Leonarda přitahoval.

Na jaře 1961 dal Trocchi v rámci propagace heroinu trochu drogy jedné šestnáctileté dívce. „Nebyl to dealer, vedla ho absurdní, zvrácená touha obracet lidi na drogy,“ vysvětluje Miles. „V New Yorku to ale byl hrdelní zločin.“ Na Trocchiho vydali zatykač a on se s vyhlídkou na elektrické křeslo nebo přinejlepším velmi dlouhé vězení dal na útěk. Nancy Bacalová, kterou Leonard s Trocchim seznámil, když natáčela pro CBC program o zneužívání drog v Londýně, říká: „Alex byl zvláštní, výjimečná, naprosto unikátní osobnost. Leonard ho měl moc rád.“ A Leonard si zřejmě dohodl s Trocchim schůzku na kanadských hranicích, odkud ho převezl do Montrealu, k sobě do bytu. Skotský Ital nechtěl přijít na návštěvu s prázdnýma rukama, takže přivezl nějaké opium a začal jej kuchtit na Leonardově sporáku. Když měl hotovo, podal Leonardovi pánev se zbytky, a zřejmě těch zbytků bylo trochu moc. Šli se ven najíst a Leonard se najednou uprostřed Saint-Catherine Street zhroutil a přestal vidět. Trocchi ho odvlekl mimo vozovku a zůstali sedět na chodníku. Zatímco kolem jezdila auta, čekali, až se Leonard dá dohromady. Nezanechalo to na něm žádné následky. Hostil u sebe Trocchiho ještě čtyři dny, než mu někdo sehnal falešné doklady, se kterými odjel lodí z Montrealu do Skotska. Jedni tvrdí, že mu ty papíry sehnal George Plimpton, jiní to připisují Normanu Mailerovi. Z Aberdeenu pokračoval Trocchi do Londýna, kde se u národní zdravotní služby zaregistroval jako závislý na heroinu a začal dostávat drogu legálně.

V básni „Alexandře Trocchi, známý feťáku, priez pour nous“, která vyšla v Leonardově třetí sbírce poezie Květiny pro Hitlera, napsal Leonard o zločinci, kterému pomohl uprchnout, toto:

Kdo je čistší

prostší než ty?

…

Mám sklon povalovat se

v kómatu denního tisku

…

vzdávám se plánů na rozpoutání krveprolití tady

u nás v Kanadě

…

Na městských toaletách

pod prudkými světly

usilovně pracuješ

s lékařskými nástroji

a měníš Zákon.

…

Tvoje čistota mě žene do práce.

Musím honem zpátky ke svým chlípným touhám

a mikroskopům18

—

Navzdory všem kvalitám a nadšenému přijetí nedostala Kořenka země Cenu generálního guvernéra Kanady za literaturu. Podle Irvinga Laytona se to Leonarda dotklo, ale podobné nepříjemnosti nemohly změnit fakt, že se Leonard stal miláčkem kanadského světa poezie. A pak přispěchala na pomoc jako bájná kavalerie Kanadská umělecká rada s grantem tisíce dolarů. V srpnu 1961 už byl Leonard zpátky v Řecku a psal.

„Bylo to dobré místo na práci,“ vzpomíná Mort Rosengarten, který s Leonardem strávil na Hydře dva měsíce. „Bylo velmi zvláštní – bez elektřiny, bez telefonu, bez tekoucí vody. Bylo to tam krásné a za těch časů velmi levné, takže to pro Leonarda bylo ideální místo na psaní. Měli jsme pěknou denní rutinu. Chodili jsme spát asi ve tři ráno, ale vstávali jsme hodně časně, v šest, a pracovali do poledne. Začal jsem tam kreslit. To bylo vlastně poprvé, co jsem začal doopravdy kreslit. Studoval jsem sochařství, ale nikdy jsem nekreslil ani nemaloval. Leonard mi také obstaral pytel sádry, takže jsem vytvořil pár soch. V poledne jsme si chodili zaplavat na pláž, pak jsme se vrátili, v přístavu jsme si dali oběd, šli jsme domů a drželi pár hodin siesty, po které byl čas na ‚happy hour‘. Bylo to skvělé, zábavné a velice produktivní. Leonard pracoval jako divý, ale já jsem ten režim nezvládal. Myslím, že jsme to ani jeden nemohli vydržet dlouho.“

Leonard se poháněl (nebo si alespoň pomáhal) různými drogami. Nejraději bral maxiton, generický dexamfetamin, stimulant, kterému se mimo odborné farmakologické kruhy přezdívá speed. Měl rád i jeho sladký protipól mandrax, hypnotické sedativum, zčásti pilulku štěstí, zčásti afrodisiakum, velmi oblíbené v Británii. Tyhle dvě látky tvořily ideální farmaceutický mix pro těžce pracujícího spisovatele, a navíc se v Evropě daly stále ještě pořídit bez receptu. Jako záloha mu sloužila harmonická trojkombinace hašiše, opia a LSD (přičemž LSD bylo tehdy jako jediné z těchto tří pořád ještě legální jak v Evropě, tak na většině území Severní Ameriky).

Mandrax se dá pochopit, ale speed? Vaše písně nevypadají jako tvorba člověka na amfetaminech.

„Víte, mé mentální a fyzické procesy jsou tak pomalé, že mi speed pomáhal dosáhnout normálního tempa.“

A co LSD a psychedelika?

„No, s těmi jsem se seznámil dost zevrubně.“

Chcete říci, že jste je zkoumal, nebo užíval?

„Jistěže jsem je užíval. A hodně. Naštěstí mi nedělaly dobře. Slabý žaludek mi zabránil vypěstovat si nějaký silnější návyk, i když jsem LSD bral pořád dál navzdory potížím, protože bylo k mání na každém rohu. V jednom kuse jsem byl na tripu. Seděl jsem na terase svého domu v Řecku a čekal jsem, až spatřím Boha, většinou to ale končilo dost zlou kocovinou. Zažil jsem toho pod vlivem LSD hodně, jako každý. Vedle domu jsem měl takovou hromádku suti a odpadků, na jaře tam rostly tisíce sedmikrásek a já jsem byl přesvědčený, že s nimi jsem nějakým způsobem spojený. Zdálo se mi, že se ty žluté kvítky za mnou naklánějí, když zpívám nebo když na ně něžně mluvím. Otáčely se ke mně a usmívaly se.“

Existuje nějaká Cohenova báseň nebo píseň ovlivněná LSD?

„V mém románu Nádherní poražení je trocha LSD a spousta speedu.“

„Řekl vám o tom nápisu na zdi?“ zajímá se Marianne. „Byl zlatým písmem a stálo tam: ‚Měním se, jsem stejný, měním se, jsem stejný, měním se, jsem stejný, měním se, jsem stejný.‘ Připadalo mi to krásné.“ Steve Sanfield vzpomíná: „Kouřili jsme spoustu hašiše a začali jsme brát LSD a psychotropní drogy – spíš jako součást spirituální cesty než rekreačně.“ Nabízelo se jim mnoho cest. Jak říká Richard Vick, britský básník a hudebník, který na Hydře žil, „vždycky tam byl nějaký podivný šaman – přicházeli a odcházeli a v zimě se na ně všichni obraceli. Vykládali z tarotu, z písku, ledacos.“ Každý se zajímal o Knihu proměn a Tibetskou knihu mrtvých. George Lialios také zkoumal buddhismus a Junga.

Leonard pokračoval v půstech, s nimiž začal v Montrealu. Disciplína týdenního půstu mu vyhovovala. Měl také rád duchovní stránku pročišťování a očisty a změněný duševní stav, který si tím navozoval. Půst mu umožňoval soustředit se na psaní, ale byla v něm i marnivost. Díky půstům byl štíhlý, měl hubený obličej a vážný výraz (i když k tomu mu dopomáhaly také amfetaminy). Zdá se, že měl v sobě hlubokou potřebu dobrovolného odříkání, sebekontroly a hladovění. V Nádherných poražených napsal: „Prosím, vyprázdni mne, až budu prázdný, budu moci přijímat, a když budu moci přijímat, bude to přicházet odněkud zvenčí, a pokud něco přichází zvenčí, nejsem sám! Já už tu samotu nesnesu. […] Prosím, dopřej mi hladu… Od zítřka začínám s půstem.“19 Hlad, který popisuje, se zřejmě týká všeho. V Kořence země je báseň „Šlape to, Jocko“, bebopová píseň věnovaná Leonardovu údu. Stojí tam:

Chci být hladový,

hladový po jídle,

po lásce, po mase.

Leonard tedy maso nejedl, ale pokud šlo o „společnost žen a sexuální projevy přátelství“,12 byl méně zdrženlivý. Kdybyste se na dost dlouho usadili v přístavní hospodě na Hydře, budete moci sepsat učiněný katalog toho, kdo s kým spal, a divili byste se, že při těch složitých vztazích teklo tak málo krve. Možná byste si vyslechli i historku o ženě, kterou Leonardův odjezd trajektem rozrušil natolik, že se vrhla za lodí do moře, ačkoliv neuměla plavat. A řekli by vám také, že muž, který za ní skočil a zachránil ji, se stal jejím novým partnerem. „Spali tam všichni se všemi,“ líčí to Richard Vick. To platí i na Leonarda, i když ten byl podle Vicka ve srovnání s ostatními přistěhovalci na ostrově „ve všech ohledech velice diskrétní“.- Vick vzpomíná, jak v baru ve vesničce Kamini popíjel se svou tehdejší milenkou a její přítelkyní a přišel Leonard s Marianne. V průběhu večera vyšlo najevo, že obě ženy, se kterými tam Vick byl, Leonarda intimně znají. Řekly mu totiž žoviálně: „Víš, Leonarde, nikdy jsme tě nemilovaly.“ A Leonard odpověděl stejně bodře: „Nápodobně.“ „Byla to nevinná doba,“ poznamenává Vick, nicméně pro Marianne, která potvrzuje: „Ano, byl na ženské,“ to muselo být těžké. „Cítila jsem, jak na něj žárlím pořád víc. Měl patřit mně, a všichni z něj chtěli taky kousek mít. Ale sám si přece vybral, že bude žít se mnou. Nebylo proč si dělat starosti.“ Přesto si je dělala, ale nebyla taková, aby si mu stěžovala. Milovala ho.

—

V březnu 1962, dva roky po odjezdu z Londýna na Hydru, se Leonard vypravil zpátky a znovu se ubytoval v Hampsteadu v penzionu paní Pullmanové. Našel v Londýně nakladatele pro román, který na Hydře napsal – firmu Secker & Warburg – a nakladatel ho teď chtěl mít v Londýně kvůli redakci a korekturám. Leonard popisoval psaní jako něco, co „dře“ a „vytrhává ze svého srdce“, takže zkracování a upravování rukopisu, který pokládal za hotový, pro něj představovalo hotová muka. Irvingu Laytonovi o tom napsal, že si vzal „velký skalpel“, se kterým „ořezal aranžmá, až zůstala jen prostá melodická linie“.13 Tuto operaci provedl pod vlivem amfetaminů, na bolest si vzal mandrax a hašiš. I tak ale pro něj bylo těžké vracet se k výtvoru, se kterým byl spokojený. Připadal si jako zamčený v pokoji s bývalou milenkou, která mu kdysi připadala krásná, ale kterou teď musí vnímat jako nedokonalou. Psal přátelům o svých děsivých snech, o panice a depresi. Ani nízké šedivé nebe nad Londýnem mu na náladě nepřidávalo. Hostinec u krále Viléma IV. se nedal srovnat s barem La Bodeguita del Medio a Hampstead mu nemohl nahradit Hydru. Napsal Marianne, jak po ní touží. Jeho román obsahuje větu: „Potřeboval být sám, aby se mu po ní mohlo stýskat, aby získal nadhled.“20

Stejně jako během svého předchozího pobytu v Londýně trávil čas s Nancy Bacalovou, která se mezitím od paní Pullmanové odstěhovala. Díky Nancy se seznámil s Michaelem X, černochem z karibského Trinidadu. Michael X byl podobně jako Trocchi složitá povaha, charismatický člověk zmítaný problémy. „Michael Leonarda fascinoval,“ vzpomíná Nancy Bacalová. „Ten fascinoval každého. Byl hrozně komplikovaný, každý ho vnímal jinak. Psal básně, burcoval spodinu, byl okouzlující, ohromný mluvka, milý, veselý, báječný muž, a číhalo v něm nebezpečí. Takže Leonarda přitahoval – a mě samozřejmě také.“ V roce 1962 se z Nancy a Michaela X stali milenci, ale Michael měl za sebou časy, kdy si ještě říkal Michael de Freitas a zabýval se velmi pochybnými aktivitami. Mimo jiné v minulosti pracoval jako vymahač pro Perece „Petera“ Rachmana, což byl nelítostný londýnský pronajímatel bytů pro chudinu, tak bezohledný a násilnický, že se jeho příjmení dostalo do slovníku.21 Michael de Freitas si časem vytvořil vlastní impérium ve světě hudebních klubů a prostituce. Ale Michael X, muž, se kterým žila Bacalová, byl aktivista v oblasti občanských práv, schopný rétor a člověk, přes nějž se potkávalo černé londýnské podsvětí a bílí předchůdci hippies. Michael a Nancy spolu založili londýnské hnutí Black Power. „Na xeroxu jsme tiskli letáky, o kterých jsme věřili, že změní svět k lepšímu.“ Během tohoto londýnského pobytu i při dalších setkáních se Leonard s Michaelem „velmi dobře seznámili“. Společně s Nancy, Michaelem a Robertem Hershornem (pokud byl v Londýně) trávili noci v indických restauracích dlouhými diskusemi o umění a politice.

„Michael mi řekl, že je zcela proti ozbrojování černochů v Americe,“ svěřil se Leonard reportérovi v roce 1974. „Řekl, že je to šílenost, že proti té vojenské mašinérii nemají šanci obstát. Armáda má munici, zbrojní továrny, zbraně. Chcete snad dát černochům pár pušek a poslat je proti armádě? Byl dokonce i proti nožům. Říkal, že bychom měli používat zuby – něco, co má každý. To bylo jeho stanovisko. Měl na podvratnou činnost svůj specifický názor. Chtěl každodenní podvratnou činnost, která vyvolá strach z černochů.“14 Leonard vzpomínal, jak jednou šel Michaelovi poděkovat za pití, které od něj dostal. „Jak to proboha děláš?“ zajímal se. Michael odpověděl: „Nemysli si, že ti to řeknu. Kdybys poznal tajemství našeho jídla, znal bys tajemství naší rasy a síly.“

Jak vzpomíná Bacalová, „byla to velmi složitá a násilná doba. Do všeho se nějakým způsobem motala politika. Nikdy jste nemohli vědět, jak daleko nějaká situace zajde, jak moc to bude nebezpečné, jaký to bude mít dopad nebo jestli je to prostě jen další bezvýznamný projev květinového hnutí. Michael patřil k lidem, kteří něco řekli jakoby žertem, ale nikdy jste nevěděli, jestli to třeba nemyslí vážně. To na něm bylo fascinující, protože v životě také nevíme, co je pravda a co je výmysl nebo sen. Žil prostě takhle, zcela otevřeně. Byla to vážně jízda.“22

Až příliš divoká, jak se záhy ukázalo. Když se v roce 1967 začala situace přiostřovat, Bacalová Michaela opustila. Téhož roku se její bývalý partner stal prvním černochem uvězněným podle britského zákona o vztahu mezi rasami, poté co vyzval k zastřelení každé černé ženy, která se nechá vidět s bělochem – mít vztah s běloškou Bacalovou mu předtím nevadilo. Tento zákon přitom původně vznikl kvůli ochraně imigrantů před projevy rasismu. Z vězení Michael vyšel pod opět novým jménem, jako Michael Abdul Malik, a založil komunu Black Power se sídlem v severním Londýně. Podporovali a sponzorovali ji bohatí a často slavní běloši. John Lennon a Yoko Ono věnovali do dražby pytlík svých vlasů. Lennon také zaplatil za Michaela kauci, když ho zatkli pro vraždu. Došlo k ní na Trinidadu, v Michaelově domovině, kam odcestoval založit další revoluční komunu. Našli tu ubité dva členy komuny a jedním z nich byla dcera britského politika. Údajně se vzepřeli Michaelovu rozkazu zaútočit na policejní stanici.

V Londýně se Michael X Leonardovi svěřil, že chce na Trinidadu svrhnout vládu – možná to byl vtip, možná ne. A slíbil mu, že až to udělá, Leonard dostane post ministra turistiky. Je to dost zvláštní nápad, Leonardovi by přece více slušelo křeslo ministra umění. „Také mi to připadalo dost zvláštní,“ vzpomíná Nancy Bacalová, „ale Leonardovi se ten nápad bůhvíproč líbil.“ Michael X ho tou nabídkou ale svým způsobem dobře trefil. Z pohledu londýnského černocha bojujícího za revoluci byl Leonard skutečně turista, podobně jako při své návštěvě Havany. „Pamatuji se, že si na to podali ruku,“ říká Nancy Bacalová. „Leonard měl velkou radost, byl šťastný – a tím to skončilo.“ Historie Freitase, Michaela X a Malika skončila, když ho v roce 1975 oběsili za vraždu. Lidé ze Spojených států, Británie a Kanady, včetně řady celebrit, prosili vládu Trinidadu o shovívavost, ta ale jejich naléhání ignorovala. Mezi Michaelovy přímluvce tehdy patřili i Angela Davisová, Dick Gregory, Judy Collinsová a Leonard Cohen.

V roce 1962 byl Leonard v Londýně a pod dohledem paní Pullmanové listoval stránkami. Zůstal zde tak dlouho, jak to jen mohl vydržet – čtyři měsíce, tedy o čtyři týdny déle než při prvním pobytu. Přepracování románu sice nedokončil, ale pokud šlo o novou sbírku poezie, dařilo se mu mnohem lépe. V létě byl zpět v domě na Hydře. Hostil u sebe svou matku. Masha měla pořád ještě tendence plašit se, že její syn o sebe dostatečně nepečuje, ale tentokrát se místo telefonování na konzulát rozhodla jet se sama přesvědčit, jak se Leonard má. Během její návštěvy bydlela Marianne s malým Axelem u přátel. Masha sice už Marianne znala z Montrealu a věděla, že s Leonardem žije, ale nedělalo by dobrotu, kdyby měla pobývat pod jednou střechou se svým synem a s jeho skandinávskou, nežidovskou milenkou.

Leonarda tedy – byť jen načas a po dohodě – opustila žena, která ho milovala, aby ho svými city mohla zahrnout jiná žena. Nemohl psát. Masha u něj byla měsíc. Když odjela, Leonard se vděčně a s radostí vrátil k životu s Marianne, malým Axelem a psacím strojem značky Olivetti, aby dokončil román. Vystřídal pro něj tituly Mlha nezanechává jizvy, Nikdo není tak dokonalý, Pole vlasů a Dokonalý jukebox, nakonec z toho byla Oblíbená hra.

7

Najdi mě, prosím, je mi už skoro 30

Jak napsala Virginie Woolfová v románu Orlando: „Životopis považujeme za kompletní, když zvládne popsat šest či sedm různých já, ale člověk jich přitom může mít třeba tisíce.“ A je to tak, ač pro životopisce to nejsou zrovna povzbuzující slova. Kdo píše vlastní životopis, má to snadné, může si nasadit jakoukoliv masku a stoupnout si s ní před zrcadlo. Oblíbená hra je svým způsobem autobiografie – přesněji řečeno je to něco jako biografie. Něco jako biografie Leonarda Cohena sepsaná Leonardem Cohenem, který si na to ale tajně pořídil jiného autora – Leonarda Cohena. Ten román líčí Leonardův život od dětství do prahu dospělosti prostřednictvím alter ega jménem Lawrence Breavman. Ten vypadá jako Leonard a má (až na jména) stejné příbuzné, přátele, milenky a zkušenosti, ale možná na ně reaguje přesně jako Leonard, možná ne. Leonard věřil, nebo snad chtěl věřit, že autobiografie, zejména když je jen částečná, může být velice beletristická záležitost. První romány jsou často z velké části autobiografické, ale aby to bylo ještě složitější, Oblíbená hra vlastně technicky vzato není Leonardův první román. Předcházel ji nepublikovaný Balet malomocných, nedokončený Slavný havanský deník a všechny ty nepublikované a v té či oné míře nedokončené autobiografické povídky připomínající mnohovrstevnatou cohenovskou matrjošku, která stojí mezi dvěma zrcadly a její obraz se odráží donekonečna.

Oblíbená hra je krásně napsaná kniha, a velmi vtipná – tedy svým způsobem. Temným, ironickým, kousavým, nevázaným, erotickým, sebevědomým a hravě cohenovským způsobem. Na jejím začátku jsou jizvy: zranění kvůli kráse (jeho dívka si dá propíchnout ušní lalůčky), válečná jizva (otcovo zranění z války) a jizva z dětské rvačky s přítelem kvůli estetice (týkala se správného vyzdobení sněhuláka). A jizvou kniha i končí – tedy nesmazatelnou vzpomínkou na dětskou hru a na stopu, kterou ležící tělo zanechá ve sněhu. Mezitím se ono pompézní, ale zároveň také sebeironické a zjizvené alter ego v chronologickém sledu vypořádává s otcovou smrtí, s židovským letním táborem, se synagogou, se sexuální touhou, s prvním pohlavním stykem a s počátky spisovatelské tvorby – se „začerňováním stránek“, jak Leonard s oblibou svou činnost později popisoval. Zde onu frázi použil zřejmě poprvé. Leonarda sice mrzelo, že někteří kritikové přistupovali k jeho románu jako k autobiografii, nikoliv k uměleckému dílu, a obsah románu by asi nešlo použít u soudu jako svědectví o Leonardově životě, nicméně i tak může poskytnout pár užitečných údajů životopisci, který se unaví pracným dolováním informací a chce si dopřát pár hodin v pohodlném křesle ve slonovinové věži.

Nekonvenční způsob, kterým Leonard svůj „život“ aranžuje, připomíná spíše film než román. Přesněji řečeno, působí dojmem mixu starodávného uměleckého filmu a na koleně natočeného snímku, ve kterém Breavman (Leonard) a Krantz (Mort) jsou „dva studenti talmudu nacházející potěšení v dialektice, jež slouží jako maska pro lásku.“23 Každou kapitolu svého líčení, jak jej život přivedl až k sepsání tohoto románu, nám předkládá jako samostatnou scénu, ke které napsal scénář, zrežíroval ji, zahrál si v ní a nakonec ji s úsměvem sleduje ze zadní řady temného kina a čeká, až vedle něj sedící dívka naletí na otřepaný vtip s dírou na dně kornoutu s popcornem.

Britské nakladatelství Secker & Warburg vydalo Oblíbenou hru v září 1963, následující rok vyšla i v americkém nakladatelství Viking. Kritiky na obou stranách Atlantiku vyznívaly příznivě. Americký časopis Saturday Review knihu vylíčil jako „niterně pitoreskní, výjimečně bohatou jazykem, citem a humorem“. Britský list Guardian ji nazval „písní v knize, lyrickou a objevnou, svým způsobem částečně autobiografickou“. Kritiku zveřejnil dokonce i slovutný britský týdeník Times Literary Supplement – ve shrnutí „Další nové romány“ vyšla krátká, ale pozitivní zmínka. Kanadský spisovatel Michael Ondaatje chválil její „sevřený, úsporný poetický styl“1 a poukazoval na paralely s románem Portrét umělce v jinošských letech Jamese Joyce. (Skutečně se jich dá několik nalézt a Leonard na McGillově univerzitě u Louise Dudeka Joyce studoval.) O několik let později srovnával spisovatel T. F. Rigelhof Leonardův román s Chválou zralých žen maďarsko-kanadského autora Stephena Vizinczeye, která je podle něj podobně „břitká, bujará a plná erotiky“. Rigelhof soudil, že oba romány byly „pro Jacka McClellanda příliš odvážné a bezuzdné“.2 McClelland možná zareagoval pozdě a propásl šanci vydat knihu, která se následně stala kultovní klasikou, ale v žádném případě neměl konzervativní vkus. Spisovatel a redaktor Dennis Lee, který pro McClellanda později pracoval, vzpomíná, že to byl extravagantní muž – „opravdu nespoutaný člověk, který si v ničem nezadal s divokými autory, které vydával“. Jestli se mu na Leonardově knize něco nelíbilo, asi to nebyl sexuálně explicitní obsah, ale spíše to, že se nejednalo o poezii – ohodnotil si totiž pro sebe Leonarda na první pohled jako básníka. Nakonec McClelland Oblíbenou hru přece jen vydal – sedm let poté, co vyšla ve Velké Británii. Do té doby byl Leonardův první román v Kanadě k mání jen z dovozu.

Život Leonarda stále zaváděl zpět do Montrealu, a platilo to i pro první polovinu šedesátých let. „Neměli jsme žádné peníze, tak se vypravil do Montrealu. Jel tam, protože musel, ne protože by chtěl,“ říká Marianne, která na Leonarda většinou čekala na Hydře. „Potřeboval vydělat peníze.“ Šeky, které mu přivážel trajekt, jen málokdy převyšovaly dvacet dolarů. Marianne mu vypomáhala, jak to jen šlo. Prodala svůj dům na vrcholku kopce, příležitostně pracovala jako modelka, a když jí přišla jednou za rok dividenda z malého dědictví, uhradila dluh, který se jim nasčítal v Katsikasově obchodě. Pro sebe Leonard a Marianne ani tolik nepotřebovali, ale museli živit a šatit dítě. Zkrátka nevycházeli s penězi. Takže když chtěl Leonard prodloužit svůj sen a strávit jako spisovatel na ostrově další rok, musel zajet pro peníze do Montrealu. Byla to ale stále únavnější cesta. Pak se navíc v roce 1964 George Johnston a Charmian Cliftová, kteří jako první Leonardovi ukázali možnost vést takový život, rozhodli Hydru opustit a vrátit se do Austrálie. Johnstonova poslední kniha My Brother Jack byla bestseller – všichni spisovatelé na ostrově snili o podobném úspěchu, který by vyřešil jejich finanční problémy.24 Ale Johnston byl už padesátník a trpěl tuberkulózou. Chtěl se vrátit domů, aby se mohl léčit a užívat si úspěch.

Leonardovi se blížily třicáté narozeniny a podle měřítek šedesátých let už taky nebyl nejmladší. Držel se ale na ostrově dál zuby nehty, posílal žádosti o granty a bral, co se kde namanulo. Zkoumal, zda by se nedala prodat práva na zfilmování Oblíbené hry, ale nikdo se o ně nezajímal až do roku 2003, kdy román zfilmoval kanadský režisér Bernar Hébert. Na plátně ten příběh kupodivu vyznívá mnohem konvenčněji než v knize. Leonard se také obrátil na montrealského dealera knih se svým archivem rukopisů, a to dopadlo lépe. V roce 1964 Marian Brown, ředitel společnosti Thomas Fisher Rare Book Library při Torontské univerzitě, nakoupil první položky pro archiv Cohenovy tvorby.

Bylo by ale nesprávné představovat si Leonarda, jak se těžce plouží ulicemi rodného města s černým mračnem nad hlavou a žebráckou miskou v ruce. Sice často cítil potřebu z Montrealu uniknout, ale měl to město rád. Montreal mu byl tím, čím byl Joyceovi Dublin. Nořil se do toho města a užíval si společnost přátel – i milenek. Leonard ženy miloval a ty mu jeho náklonnost oplácely ve stále rostoucí míře s tím, jak rostla jeho sláva. Leonard to viděl tak, že celé roky otročil, aby napsal „dokonalý sonet, kterým by upoutal dívku“3, ale pak, když vzhlédl od svých „začerněných stránek“, zjistil, že se ženy mezitím mužům samy nabízejí. Zažil to na Hydře a teď to zažíval i v Montrealu. „Bylo to úžasné,“ řekl. „Byla to chvíle, kdy ze sebe všichni dávají to nejlepší. A ženy věděly, co muži chtějí.“4 Na otázku, jestli pro něj takový nadbytek toho, co chce, neznamenal jistou nadprodukci, a tedy devalvaci ceny, odpověděl: „Když má člověk velký hlad, málokdy odhadne správné množství. Ale ono to trvalo jen chvilku a pak se vrátilo to peklo z dřívějška. Ty dáš tohle, já dám tamto. Znáte to, něco za něco. Co z toho budu mít, co jde za mnou a co za tebou. Normální smlouva.“5 Leonard neměl smlouvy rád. Neuzavřel smlouvu s McClellandem, jen gentlemanskou dohodu s podáním ruky. Pro Leonarda to nebyla otázka loajality – záleželo mu na svobodě, chtěl mít nad věcmi kontrolu a potřeboval únikovou cestu.

Pronajal si na západě Montrealu vybavený dům, bývalý hostinec, a Marianne za ním zase přiletěla. Dalo se odtamtud pěšky dojít na McGillovu univerzitu. Když bylo hezky, Leonard tam chodíval a sedal před uměleckou fakultou, kde na travnatém svahu lidé hrají na kytaru a zpívají. Tam ho poprvé spatřila Erica Pomeranceová. Jako většina studentů umění na univerzitě dobře věděla, kdo Leonard je, a patřila ke „kroužku obdivovatelů“, kteří ho obklopovali na trávníku nebo v „podniku Le Bistro, zařízeném v módním kontinentálním stylu. Když jste hledali Leonarda, nejlepší bylo zkusit to tam,“ říká Pomeranceová.

Le Bistro vypadalo, jako by ten podnik někdo propašoval z Paříže. Barový pult ve tvaru podkovy s pozinkovaným povrchem, menu napsané na černé tabuli, dlouhé zrcadlo na stěně. Na jinou zeď načmáral Leonard báseň:

MARITO

NAJDI MĚ, PROSÍM

JE MI UŽ SKORO 30

„MARITO“, VÝBOR Z POEZIE, 1956–196825

Napsal to, když Marita La Fleche, majitelka montrealského butiku, odmítla jeho dvoření a řekla mu, ať přijde, až bude dospělý. Le Bistro bylo oblíbeným místem schůzek frankofonních i anglofonních umělců a intelektuálů. Vysedávali tam, do noci diskutovali, popíjeli červené víno a kouřili francouzské cigarety. Mezi lidi, které byste tam našli každý večer, patřil kromě Leonarda Irving Layton, Mort Rosengarten, Derek May, Robert Hershorn, sochař Armand Vaillancourt a Pierre Trudeau, socialistický spisovatel a profesor práv, který se později stal kanadským ministerským předsedou. Jeho béžový pršiplášť ve stylu Humphreye Bogarta byl stejně pověstný jako Leonardův modrý.

Další oblíbený podnik se jmenoval 5th Dimension. Byla to kavárna a bar spojený s folkovým klubem na Bleury Street. Právě sem Leonard jednoho večera vyrazil s Hershornem a přitom se seznámil s Pomeranceovou. Řekl Hershornovi, že mu ta dívka připomíná Fredu Guttmanovou, starou kamarádku z McGillovy univerzity, a představil se jí. Pomeranceová vzpomíná: „Měl kouzlo pro ženy, byl ohromně přitažlivá osobnost, vyzařoval zvláštní auru – už předtím, než se z něj stal slavný muzikant. Bylo mi osmnáct a tihle lidé mi ohromně imponovali. Byli velice inteligentní a měli osobitý styl, pokud šlo o oblékání – chodili v černém, nic složitého – i o diskuse. Bavili se hlavně o umění a literatuře, o politice moc ne. Připadalo mi, že mají v životě jasno. Byli tak sebejistí, věděli, co chtějí, ale přitom se na nic přehnaně nesoustředili, jen je zajímala tvorba a umění. Jako mladá holka jsem v nich viděla svůj ideál. Imponovali mi hlavně Leonard a Derek May. Jestli byl někdo opravdu prima, pak to byl Leonard.“

Leonard se jí nakrátko dvořil. „Nesváděl mě normálním způsobem. Šel na to velmi prostě a neformálně. Měla jsem pocit, že mě přitahuje jaksi na spirituální úrovni.“ Přivedl si ji do domu na Belmont Avenue, kde mu matka stále nechávala jeho pokoj. „Byly tam fotky jeho otce a taky Leonarda, když byl ještě kluk. Kouřili jsme hašiš a v tom pokoji mě málem svedl. Ale já byla ještě panna a vzpomínám si, jak jsem si říkala, že i když je těžké mu odolat, nechci se poprvé milovat s někým, kdo žije s jinou ženou.“ Tím měla na mysli Marianne.

Leonard ji představil své matce. „Byla to velmi atraktivní žena, s výraznou tváří, nápadnými rysy, šedivými vlasy, oblečená jako prvotřídní židovská žena z Westmountu, která na to má,“ vzpomíná Pomeranceová, také montrealská Židovka. „Žila zpola ve starém světě a zpola v novém. Doma měla hlavní slovo, dneska byste řekli, že to byla dominantní matka. Myslím, že byla vyprahlá. Toužila po tom, aby ji Leonard vpustil do svého života, aby měla podíl na jeho úspěchu.“ Ale Leonard „byl jako rtuť, svobodná povaha, člověk, který si dělá, co chce, a nenechá se nikým svázat. Myslím, že by si ho chtěla víc užívat, trávit s ním víc času, ale Leonard se vždycky stavil a zase odjel. Když jí měl dost, utekl od ní, ale vždycky mu byla blízká.“

Poté co přišla o panenství jinde, Pomeranceová „neodolala navěky“ Leonardovým svodům. „Vodil si mě tam, kam všechny své bokovky, třeba do hotelu de France. To byl takový zchátralý hotel na Saint-Laurent Boulevard na rohu Saint-Catherine Street, který se Leonardovi moc líbil. A chodili jsme na procházky do hor. A jednou mě vzal k sobě domů,“ vzpomíná, čímž má na mysli byt, kde Leonard bydlel s Marianne. „Tam jsem ho poprvé slyšela hrát na kytaru. Seděli jsme a trochu kouřili, protože Leonard měl rád marihuanu a hašiš, a pak jsme jamovali.“ Pomeranceová hrála na kytaru a zpívala. „Pamatuji se, že Leonard měl rád country.“

Leonard ji představil Marianne. „Byla úžasná, krásná a klidná,“ říká Pomeranceová. „Byla vším, čím já jsem nebyla. Myslím, že asi měli dohodu. Leonard si tam zřejmě vodil jiné ženy, se kterými měl příležitostné vztahy. Ale když jste je viděli, vnímali jste, že Marianne je jeho zákonná manželka, jeho múza, jeho královna, že má ohromný respekt a že jsou si naroveň. Byla moc milá, příjemná a otevřená, neměla jsem pocit, že by snad žárlila nebo tak. Ale myslím, že toho musela hodně strpět, když s ním dokázala vydržet, protože uměl být náladový, dělal si, co chtěl, a potřeboval svobodu. Pamatuji se, že jednoho dne, na jeho narozeniny, jsme šli do jeho pokoje v domě jeho matky. Lehl si tam na postel, na prsou měl žlutou růži a byl velice, velice pasivní, buddhovský, nepřístupný a nedotknutelný, někde daleko. Dostali jste se k němu vždycky jen tak blízko, jak vám to v tu chvíli dovolil. Nepokoušel se vyplnit prázdnotu ticha nějakými jalovými řečmi, dělal jen důležité věci, jen to, co má význam. Ale na druhou stranu jsem z něj měla pocit, že mu čas hladce plyne, že nežije ve stejném tempu a rytmu jako ostatní. Nehonil se za žurnalisty, aby získal publicitu. Má v sobě takový magnetismus, že je jako loď, která za sebou zanechává brázdu. Přitahuje lidi svými myšlenkami. Cítila jsem z něj kreativitu, svobodu zkoumat a projevovat se.“26

Leonard při tom všem stále psal, na stroji i do notesu. Pracoval na další sbírce poezie, která měla následovat úspěšnou Kořenku země. Dal jí název Opium a Hitler. Poslal rukopis Jacku McClellandovi, ale nakladatel protestoval proti titulu a soudě podle rozsáhlé korespondence měl jisté výhrady i vůči obsahu. Michael Ondaatje, který stejně jako Leonard vydával u Jacka McClellanda, napsal, že McClelland si nebyl „jistý, jestli je Cohen génius, ale lákala ho možnost, že tomu tak je, takže ho pořád veřejnosti jako génia prezentoval“.6

Pro osobu tak citlivou jako Leonard by to mělo být příjemné. Uměl spokojeně plout v moři chvály a přitom ji odbývat skromným mávnutím ruky. Jenže Jack McClelland mohl být v soukromých dopisech k Leonardovi mnohem kritičtější, než když o něm mluvil před jinými. Oznámil mu, že tu knihu vydá, ale jen „protože jsi Leonard Cohen“.7 V mnoha ohledech to byl opak slavné situace, ke které došlo o dvacet let později. Tehdy si šéf americké nahrávací společnosti poslechl Leonardovo sedmé album a řekl mu: „Leonarde, my víme, že jste skvělý, ale nevíme, jestli za něco stojíte,“8 a odmítl album vydat.

V Leonardově odpovědi McClellandovi nenajdeme ani stopu po jeho obvyklém humoru a ironickém chvastounství. Píše rozzlobeně, upřímně a sebejistě. Píše, že ví, že jeho kniha je „mistrovské dílo“. „V Kanadě ještě nikdo nenapsal takovou knihu, ať už v próze nebo v poezii.“ Ano, mohl napsat další Kořenku země a všichni by byli spokojení – včetně něj, protože mu pochlebující kritiky rozhodně nevadily. Ale už pokročil někam dál. „Nikdy se mi nepsalo snadno, většinu času ten proces nenávidím. Takže se snaž pochopit, že jsem si nikdy neužíval ten luxus vybírat si, jaký druh knihy chci napsat. Nevybírám si básně, ženy, které chci milovat, nebo život, který chci žít.“9

Hájil i titul sbírky. Argumentoval, že se bude líbit „ujetým adolescentům, které zajímám“.10 Ale dokázal myslet i prakticky, takže odsouhlasil spoustu úprav, které si McClelland vyžádal. Řekl k tomu: „Jsem svolný tu a tam kousek uříznout, pokud to nepůjde na kost.“11 Nakonec poslal McClellandovi padesát nových básní a také knihu přejmenoval. Nový titul zněl Květiny pro Hitlera. Odstranil také věnování, které se McClellandovi nelíbilo:

S opovržením, láskou, nevolností, a především

s paralyzujícím vědomím společenství

věnuji tuto knihu

učitelům, doktorům a vůdcům z časů mých rodičů:

GENERACI DACHAU

Toto trpké označení Leonard převzal z básně, kterou věnoval Alexandru Trocchimu, svému příteli a „známému feťákovi“, a v níž se omlouvá za svou neschopnost zaujmout angažovanější postoj:

Mou pozornost občas rozptyluje

vodíková bomba,

pohoršení Strýčka Sama nad tím,

že zrazuju

pánský oděvní průmysl.

Zjišťuju,

že věřím městským hodinám,

že poslouchám rady

generace, která zažila Dachau.27

Leonard zažil projev nesouhlasu svých strýců už kvůli Oblíbené hře. Jak řekl, příbuzné nepotěšilo, že je vylíčil jako zrádce kněžského jména Cohen, kteří zasvětili život pouze finančnímu úspěchu. (Strýcové ho také nepochválili za to, že psal o matčině pobytu v sanatoriu pro duševně choré.)

Kniha tedy nakonec nenesla věnování generaci Dachau, ale Marianne. Leonard také napsal „Poznámku k titulu“, kterou podobně jako původní věnování uspořádal do podoby básně.

Není

to tak dlouho,

co by se tahle kniha

jmenovala

SLUNCE PRO NAPOLEONA,

a ještě nějakou dobu předtím

by její titul

zněl

HRADBY PRO ČINGIZCHÁNA28

Také McClelland částečně ustoupil. Souhlasil s některými Leonardovými požadavky, především s tím, aby zrušil původní návrh obálky. Měla na ní být Leonardova tvář překrývající nahé ženské tělo. „Nikdo si nekoupí knížku, která bude mít na obálce ženské tělo s mým obličejem přes prsa,“ psal Leonard McClellandovi v září 1964 v dlouhém a rozzlobeném dopise. „Ten obrázek je prostě urážlivý. Je sprostý v tom nejhorším smyslu. Nemá v sobě upřímnost primitivního pornografického filmu, představivost lechtivé pohlednice ani energii opravdového surrealistického humoru.“ Prohlásil, že nepřijede do Kanady knihu propagovat. „Musel bych se stydět, kdybych měl stát někde na koktejlovém večírku vedle narovnaných knížek… Co kdybychom to prostě nechali plavat? Tobě se ta knížka stejně nikdy moc nelíbila.“12

Květiny pro Hitlera vyšly na podzim roku 1964. Přebal byl předělaný a obsahoval citát z jednoho Leonardova dopisu McClellandovi.13 Stálo tam: „Tahle kniha mě přenáší ze světa obdivovaného básníka do hnojiště spisovatele, na kterého je odevšad vidět. Neplánoval jsem to tak. Moc se mi líbila pozornost a chvála, kterou sklidila Kořenka země, ale trochu mi to i vadilo. Hitlera kritiky tak dobře nepřijmou. To, co říkám, je příliš nové, takže lidé řeknou: Tohle je nepůvodní, tamto je odbyté, už to nemá sílu. No, já myslím, že v Kanadě ještě nikdo nenapsal takovou knihu, ať už v próze nebo v poezii. Žádám tě jen o to, abys ji vložil do rukou mé generaci, a ta ji pochopí.“

Pokud jde o témata, ve sbírce Květiny pro Hitlera najdeme i taková, která od Leonarda už známe: sex, násilí, vraždu a holokaust použil i v prvních dvou sbírkách poezie, stejně jako písně věnované milenkám a ódy na učitele a přátele. Třetí sbírka se ale liší stylem. Je mnohem méně formální, používá volnější a soudobější jazyk. Když tedy Leonard popisuje vnitřní temnotu a muka, která si sám způsobuje, působí to osobněji, a když vyjadřuje svou lásku k Marianne či Irvingu Laytonovi, zní to upřímněji. Jako motto si Leonard zvolil slova Prima Leviho, který přežil pobyt v koncentračním táboře: „Dávejte si pozor, abyste v nitru svých domovů netrpěli ničím z toho, co je uvaleno na nás tady.“29 Nejde ani tak o varování, že historie se může opakovat, ale o to, že historie není něco zamrzlého v jiném místě a čase; je to lidská přirozenost.

V roce 1967 v rozhovoru pro studentský časopis Ubyssey univerzity Britské Kolumbie Leonard vysvětloval: „Levi upozorňuje, že politika nic nevyřeší, pokud bude to mučení a mrzačení pokračovat v soukromí domova. A o tom právě jsou Květiny pro Hitlera. O přenesení mytologie koncentračních táborů někam do obývacího pokoje, o pochopení, že si tohle děláme navzájem. Postavíme mimo zákon genocidu, koncentrační tábory, bojové plyny a podobně, ale když muž opustí svou ženu nebo když jsou k sobě navzájem krutí, pak si tato krutost najde cestu, jak se projevit, když má člověk politické možnosti; a on je má. Nemá smysl odmítat brát na vědomí hněvivá božstva. To je podobné, jako když za viktoriánských časů zakrývali nohy od piana. Ve skutečnosti všichni podléháme smyslným myšlenkám, zlým myšlenkám, myšlenkám na trýznění.“14

Profesorka literatury Sandra Djwa, která s ním dělala rozhovor, se zeptala, jestli Leonard nevychází ze stejných pozic jako William Burroughs, Günter Grass a Jean-Paul Sartre v Nevolnosti. Odpověděl: „Jediné, čím se od těchto spisovatelů liším, je to, že idea extáze je pro mne řešením. Jen když se lidé povznesou, mohou čelit svému zlému já. Když člověk v srdci cítí, že to bude jen pozemská konfrontace s pocity, když si začne pro sebe odříkávat hesla Normana Vincenta Pealea ‚Buď lepší, buď dobrý‘, nemá cit pro tuto posedlost. Neumí se povznést, nikdy se neosvobodí z té stříbrné šňůry, neví, jaké to je cítit se jako bůh. Pro někoho takového jsou všechny příběhy o svátosti a o chrámu těla beze smyslu. … Se Sartrem se to má tak, že se nikdy nezbláznil… Lidi dnes vábí prostřelit si hlavu, a proto budou důležité věci, které píšou schizofrenici jako já.“15

To je pozoruhodná odpověď. Mísí se v ní megalomanie a smutek, je zaměřená proti hnutí New Age, v něčem je ještě novátorštější, ale přitom s patinou Old Age. Anebo byl Leonard prostě sjetý. Květiny pro Hitlera očividně pokládal za důležité dílo – v roce 1968 vybral přibližně polovinu těch básní do antologie Výbor z poezie. Ale pokud skutečně věřil, že Květiny pro Hitlera budou pro kultivované čtenáře příliš provokativní a připraví ho o jeho privilegovaný status, muselo ho zklamat, jak příznivé reakce kniha získala. Kritik Milton Wilson napsal pro časopis Toronto Quarterly, že Leonard je „potenciálně nejdůležitější autor, jakého kanadská poezie od roku 1950 měla“, a dodal: „Nejen nejtalentovanější, ale domýšlím se, že také nejoddanější profesionální snaze co nejvíc svůj talent využít.“16 Prorocká slova, protože jedna z básní sbírky, „Nové kroky“, byla roku 1972 uvedena stanicí CBC-TV jako divadelní balet a další báseň, „Královna Viktorie a já“, Leonard zhudebnil a nahrál ji na album Live Songs z roku 1973.

Zato Leonardovy vztahy se světem montrealských Židů Květiny pro Hitlera příliš nevylepšily, a nejspíš nepomohly ani vztahům se strýci. V prosinci 1963 proběhlo v Montrealu sympózium zabývající se budoucností judaismu v Kanadě. Leonard při té příležitosti v přednášce na téma „Osamělost a historie“ pokáral montrealskou židovskou komunitu za to, že vyměnila duchovnost za materiálnost. Jak napsal v Oblíbené hře, muži jako jeho strýcové, sedící v předních lavicích synagog, se zajímají jen o své obchody. Dodržování náboženských rituálů je pro ně jen prázdná maškaráda. „Nevěří, že jejich krev je posvěcená… Neuvědomují si zranitelnost náboženského obřadu. Účastní se jej slepě, jako by byl věčný… Jejich vznešenost je nejistá, protože spočívá na dědictví, ne na nikdy neustávajícím tvoření, které odolává zkáze.“

Leonard posluchačstvu shromážděnému v montrealské veřejné židovské knihovně sdělil, že obchodníci převzali v náboženské komunitě moc a přeměnili ji v korporaci. Židé se „bojí samoty“ a hledají bezpečí ve financích. Zanedbávají své učence a mudrce, své umělce a proroky. „Židé musí přežít ve své samotě jako pamětníci,“ řekl. „Židé jsou pamětníci monoteismu a ten musí dál hlásat.“ Teď, když velký kanadský židovský básník A. M. Klein, Laytonův přítel, kterého Leonard velmi obdivoval, umlkl, protože ho skolila duševní choroba, pokusil se o sebevraždu a skončil v nemocnici, je úkolem mladých židovských autorů a umělců převzít odpovědnost, být osamělými pamětníky a proroky. Leonardova obžaloba se dostala na první stranu novin Canadian Jewish Chronicle s titulkem BÁSNÍK A ROMANOPISEC UPOZORŇUJE NA ZRADU JUDAISMU. Článek rozpoutal celonárodní polemiku. Dva měsíce poté jel Leonard na autorské turné po západní Kanadě. Jeho součástí bylo klubové představení v Manitobě, kde Leonarda doprovázel jazzový kytarista Lenny Breau se skupinou, ale také vystoupení v židovském komunitním centru na univerzitě Britské Kolumbie. Leonard mluvil o své práci s energií až manickou. Oznámil, že se chce stáhnout do ústraní a věnovat se psaní liturgie a zpovědi ve formě nového románu.

Když se vrátil do Montrealu, hustě sněžilo. Zimy v Montrealu jsou kruté a ubíjející. Leonard se uchyloval do své oblíbené svatyně, do podniku Le Bistro. A tam jedné mrazivé noci potkal Suzanne.

Suzanne Verdalová má dlouhé černé vlasy, nosí dlouhé volné sukně a baletní piškoty. V poslední době vede cikánský život, bydlí v dřevěné maringotce s kočkami a pelargóniemi. Nechala si tu maringotku postavit v devadesátých letech, je sice zapřažená za starým autem, ale jinak vypadá dočista jako z pohádky. Stojí zaparkovaná v Santa Monice v Kalifornii. Suzanne tu pracuje jako masérka a píše autobiografii – ručně.

S Leonardem se seznámila na počátku šedesátých let jako ostýchavá sedmnáctiletá dívka. „Právě jsem vyšla z internátní školy v Ontariu a snila jsem o bohémském nebi.“ Chodila do uměleckých galerií a do kaváren, „psala jsem si poznámky a pozorovala lidi. Vždycky se našel nějaký mladý umělec, se kterým se dalo dlouze diskutovat o umění a o politice.“ Suzanne psala poezii, ale talent měla především na tanec. Měla dva pracovní úvazky, aby si mohla dovolit platit taneční hodiny. Po nocích chodila do nočního klubu Le Vieux Moulin, kde se často vyskytoval i Leonard a jeho přátelé. Hrál se tam až do rána jazz a obyvatelé Montrealu tam chodili pít a tancovat, aby přečkali mrazivou zimu. Jedné noci tam Susanne na tanečním parketu potkala Armanda Vaillancourta, mimořádného krasavce – byl o patnáct let starší než ona, měl dlouhé vlasy a vousy. Leonardův přítel Vaillancourt byl renomovaný quebecký sochař, jedna jeho plastika stála na ulici Durocher Street. Ze Suzanne a Vaillancourta se stali nejprve taneční partneři, pak milenci a nakonec rodiče malé holčičky. Bydleli ve Vaillancourtově ateliéru, v „nezateplené dřevěné boudě“ na Bleury Street.

S Leonardem se Suzanne seznámila v podniku Le Bistro. Několikrát ho tam při různých příležitostech zaregistrovala, sedával s Marianne u stolku pod dlouhým zrcadlem na zdi. Suzanne si už nevzpomíná, o čem se bavili, ale „více než o konverzaci se jednalo o oční kontakt. Bylo to zcela intimní a naprosto niterné. Oba současně jsme vnímali, jak se před námi odhalují magické obrazy, byl to hluboký pocit, že jsme oba na stejné vlnové délce.“

Když bylo Suzanne osmnáct, podepsala svou první pracovní smlouvu jako tanečnice. Léto strávila studiem u Marthy Grahamové v New Yorku a pak si v Montrealu založila vlastní studio moderního tance. „Experimentovala jsem s hudbou Johna Cagea a Edgara Varèse.“ Vystupovali v Beaux-Arts, v L’Association Espagnole, kde znělo flamenco dlouho do noci, a také v televizi. Suzanne získávala pověst avantgardní tanečnice a choreografky. Erica Pomeranceová říká: „Suzanne byla prima, tvůrčí, elegantní, atraktivní. Byla taneční ikona, podobně jako Leonard ve světě poezie a umění. Mísila klasické, moderní a etnické taneční styly a měla v sobě něco bohémského, něco v duchu New Age. Navrhovala si šaty, které nosila – byly tak trochu cikánské,“ šité z hedvábí, brokátu a starých drapérií, které pořídila na Notre-Dame Street v obchodě Armády spásy.

Když její poměr s Vaillancourtem skončil, začala chodit na dlouhé procházky do přístavu u řeky svatého Vavřince. „Moc se mi líbily ty velké lodě, které tam kotvily, a atmosféra dalekých plaveb,“ vzpomíná. „Poslouchala jsem, jak kolem pomalu projíždějí nákladní vlaky – byla v tom tajemná poezie a klid. Obdivovala jsem tu staletou architekturu a obilní sila.“ Rozhodla se pronajmout si levný byt v jednom z těch starých, polorozpadlých domů, čímž jako první z jejich skupiny „kolonizovala starý Montreal“. Dnes jde o módní oblast. Zpola opuštěný dům z poloviny devatenáctého století, ve kterém tehdy s dítětem bydlela, se dnes proměnil v hotel, kde za noc zaplatíte tři sta dolarů. V polovině šedesátých let tam ale kromě ní bydleli jen „dva staří manželé a britská babička s kočkou“. Dům byl načichlý starým dýmkovým tabákem a všechny podlahy byly křivé, ale z poctivého starého leštěného dřeva, a v oknech byly vitráže. Suzanne to tam připadalo „naprosto překrásné, inspirativní“.

V okolí nebylo moc restaurací nebo kaváren, takže kamarádi chodili k Suzanne domů. Servírovala jim „jasmínový čaj nebo čaj s pomerančovou příchutí značky Constant Comment, pár mandarinek a liči z čínské čtvrti“, do které to měla kousek pěšky. Mezi její hosty patřil básník Philippe Gingras, který „pro mě napsal ve francouzštině nádhernou oslavnou báseň ještě před Leonardem. Byla ve sborníku Quebec Underground. Když byl na návštěvě Philippe, rozsvěcela jsem svíčku, abych přivolala Ducha Poezie. Říkala jsem tomu plameni Anastasia, ani vám neřeknu proč.“ Stejný obřad vykonávala i pro Leonarda. „Jsem si jista, že Leonard ten malý rituál sledoval vždycky, když jsme si společně dávali čaj. Byl to vzácný okamžik, duchovní moment, protože jsem vyvolávala Ducha Poezie a kvalitní konverzace.“ Chodili spolu mlčky starým Montrealem a „cvakání jeho bot a zvuk mých podpatků zněl téměř synchronně“. Mířili k řece, kolem kostela Notre-Dame-de-Bon-Secours, kde si námořníci nechávali požehnat před odplutím a kde Panna Maria se svatozáří hvězd rozpínala náruč nad přístavem.

„Prostě jsme byli na stejné vlně,“ vzpomíná Suzanne. „Někdy jsme si v podstatě četli myšlenky a skvěle jsme si to užívali. Vnímala jsem hlubokou, filozofickou stránku Leonardovy osobnosti a on asi něco podobného vnímal ve mně. Bavilo ho, že jsem takový bažant, začínající mladá umělkyně.“ Leonard byl sice mladší než Vaillancourt, ale i tak byl o deset let starší než Suzanne. Při jedné návštěvě se zdržel přes noc. „Nevyspali jsme se spolu, i když Leonard byl velmi svůdný muž. Nechtěla jsem pokazit nebo pošpinit náš vztah, který jsem vnímala jako čistý, ani jeho a sebe.“

V srpnu 1967 se Suzanne vydala z Montrealu do San Franciska. Jak vzpomíná, někdy v té době se od jejich společného přítele dozvěděla, že o ní Leonard složil báseň nazvanou „Suzanne“. A nedlouho nato zjistila, že je to také píseň, protože jí někdo přehrál nahrávku Judy Collinsové. Říká, že když ta slova poprvé slyšela, měla pocit, že „jdou na dřeň“, jako by jí někdo ukázal její život pod zvětšovacím sklem. Když se vrátila do Montrealu, byla slavná – ne jako tanečnice, choreografka nebo designérka, ale jako múza Cohenovy písně, o které všichni mluvili.

Po Leonardovi byla Suzanne múzou i jiným mužům, ale nikdo nevytvořil nic tak ikonického a slavného, jako byla píseň Suzanne. Možná by to vnímala pozitivněji, kdyby zůstalo jen u básně, což je něco bohémštějšího, a tedy přijatelnějšího než píseň, nebo – když už dílo vstoupilo do světa komerce – kdyby něco z finančních benefitů připadlo i jí. Její vlastní kariéra se totiž rozhodně nemohla měřit s úspěchem, který sklízel Leonard s písní nesoucí její jméno. Ta píseň navíc zpívala o důvěrném vztahu, zatímco ve skutečnosti se jeden druhému vzdalovali. Leonard už byl někde jinde.

V roce 2006 se profesor literatury Edward Palumbo v televizním dokumentárním pořadu společnosti CBC otázal Suzanne Verdalové, jestli je umělcova múza nahraditelná. „Myslím, že v případě Suzanne se ukázalo, že je, či byla,“ zněla odpověď. „Na druhou stranu, múza je větší než básník, přinejmenším v mytologii. Múza je zdrojem díla, inspirací. Ale má múza nárok na cokoliv dalšího kromě této role?“ Podle Leonarda zřejmě ne.17

Jung věřil, že múza je básníkem, nebo přinejmenším jeho animou, jeho nevědomým obrazem Ženství. V zrcadle, které držela Suzanne, viděl Leonard sebe sama. Psychiatr Allan Showalter30 vysvětluje: „Klíčovým úkolem múzy je umožnit umělci spatřit svou vlastní ženskou stránku, která je mu jinak neviditelná – být plátnem, které zachycuje umělcovu projekci. Pro umělce nejsou tak podstatné kvality romantického vztahu jako jeho vlastní ženský archetyp. Umělcova projekce tedy dominuje nad kvalitami múzy nebo je zcela nahradí. Duše múzy se rozplyne.“

Vztah mezi umělcem a múzou je vždy jednostranný: fotograf „krade“ duši svému objektu, romanopisec bezostyšně vytváří ze svých příbuzných a přátel knižní postavy. Básník Leonard přetvořil fyzickou Suzanne v metafyzickou „Suzanne“ a udělal z ní anděla. Kouzelník Leonard ji pilou rozdělil na dva kusy – duši a tělo – a ty pak znovu spojil, aby ji udělal dokonalejší než dřív. Hudební skladatel Leonard z ní udělal uctívanou melodii, neuvěřitelně důvěrnou a nepopsatelně rozlehlou. Suzanne je beztížná, mysteriózní píseň. Velké písně, ty, které nás přitahují zas a zas, jsou tajemství. Neutíkáme se k nim kvůli pocitu důvěrnosti nebo pro útěchu – i když Suzanne v sobě útěchu má –, ale kvůli něčemu neznámému, co se v nich skrývá, co nás pronásleduje a co se snažíme najít.

Leonard o té písni a o její múze mluvil během let mnohokrát. Byla to jeho první píseň, do Hallelujah i jeho nejslavnější, a reportéři se ho na ni pořád ptali. V komentáři alba Greatest Hits z roku 1975 napsal: „Všechno to bylo přesně tak, jak jsem to napsal. Byla to manželka mého známého. Její pohostinnost byla úžasná.“ Filmovému producentovi Harrymu Raskyovi v roce 1979 k tomu řekl více: „Moje stará známá, která se jmenovala Suzanne, mě pozvala k sobě. Bydlela u řeky… Čistota té události nebyla poskvrněna ničím tělesným. Ta píseň je v podstatě reportáž… Tam byla ta píseň počata. Jako by mi podala semeno té písně.“ V roce 1993 to v rozhovoru zevšeobecnil: „Obvykle mám v životě někoho, kdo je mi ohromnou oporou a zdrojem síly… Vždycky si uvědomuji, že je v mém životě někdo konkrétní, bez koho by se to či ono nestalo.“18

V roce 1994 se o tom rozpovídal v rozhovoru pro rozhlasovou stanici BBC. „Napřed jsem měl zárodek písně a akordový postup a pak teprve do toho vstoupilo ženské jméno. Věděl jsem, že to bude píseň o Montrealu. Připadalo mi, že vyvěrá z toho, co v Montrealu miluji, z přístavu, z řeky, z toho námořnického kostela Notre-Dame-de-Bon-Secours, který stojí hned u vody… Měl jsem tu představu.“ A pak se do obrazu dostala „manželka mého přítele. V Montrealu tehdy žil úžasný pár, byli nádherní – Suzanne Vaillancourtovou všichni milovali, a všechny ženy milovaly Armanda Vaillancourta. Ale nikoho by ani nenapadlo pomyslet na to, že by se mohl pokoušet o manželku Armanda Vaillancourta. Za prvé to byl kamarád, za druhé byli dokonalý pár. Jednou večer jsem ji potkal a pozvala mě domů. Bydlela u řeky… Uvařila mi čaj Constant Comment, byly v něm kousíčky pomerančové kůry, kolem proplouvaly lodě a já jsem se duchem dotkl jejího dokonalého těla, protože jinak to nešlo. Za těch okolností nebyl žádný jiný způsob, jak se jejího dokonalého těla dotknout. Takže mi poskytla název pro tu píseň.“19 V poslední době popisoval Suzanne jako „jakési dveře, které musím otvírat opatrně, jinak se nedostanu k tomu, co se za nimi skrývá. Nikdy to nebyla píseň o nějaké konkrétní ženě. Je to pro mě o začátku jiného života, o mém životě, ve kterém se sám toulám Montrealem.“20

Poté co se mnou Suzanne hovořila, mi poslala dopis s douškou: „Leonard veřejně prohlásil, že se mě nepokusil svést. Zapomíná, že o hodně později, když už byl velmi slavný, jsem měla tu čest navštívit ho v hotelu East End na rue Saint-Laurent. Vrátila jsem se z cest a chtěla jsem ho pozdravit. Dal mi jasně najevo, že má zájem o fyzickou intimitu, ale odmítla jsem. Chtěla jsem uchovat posvátnost našeho vztahu. Cítila jsem, že kdybych s ním měla pohlavní styk, narušilo by to ty vibrace, které nás tenkrát oba inspirovaly. Pokud šlo o mne, vnímala jsem naše spojení jako duchovní.“

„Někde jsem četl, že nejsme původci svých myšlenek, že myšlenky přicházejí spontánně a teprve o zlomek vteřiny později se jich zmocníme. To znamená, že nikdo nemá originální myšlenky, ale originální myšlenky přicházejí a my si je přivlastňujeme.“

Takže jste nenapsal Suzanne nebo So Long, Marianne či Sisters of Mercy o ženách, které jste znal? Byly to myšlenky, které přišly odněkud zvnějšku a vy jste si na ně přivlastnil autorské právo?

„Einstein dost skromně prohlásil, že teorie relativity k němu přišla. Rádi si namlouváme, že tyhle věci vytváříme, ale ve skutečnosti se objevují a my si to vysvětlujeme tak, že jsou naše.“

Jste stále v kontaktu se ženami, které inspirovaly vaše písně?

„Až na Suzanne Vaillancourtovou, na kterou jsem za posledních třicet let nějak nenarazil, jsem v kontaktu s většinou svých přátel, mužů i žen.“

—

Leonard v Montrealu dál experimentoval s LSD. Jak vzpomíná Aviva Laytonová, „svůj první trip s LSD jsem zažila v roce 1964 v Leonardově bytě v Montrealu. Dal mi LSD na růžku svého bílého kapesníku. Bylo to z úplně první dávky od těch harvardských profesorů, Timothyho Learyho a Rama Dasse. Proseděl tehdy se mnou celý den, z čehož vidíte, jak je ohleduplný, protože je to opravdu nudný zážitek sedět u někoho, kdo je na LSD tripu.“ O tři týdny později udělal Leonard totéž pro Irvinga u Laytonů doma. „Irving byl proti braní jakýchkoliv drog, ale přesvědčoval ho Leonard a já taky. ‚LSD zkusit musíš.‘ Irving povídá: ‚Se mnou LSD nic neudělá, protože beztoho žiju ve světě halucinací.‘ Leonard mu trošku dal na pijáku.“ Skoro hodinu tam seděli a Irving občas pronesl: „Tak vidíte, nic.“ A pak droga zabrala. „Leonard si všiml, že Irving upřeně zírá na knihovnu, a zeptal se: ‚Kam to koukáš?‘ A Irving povídá: ‚Všechny knížky vycházejí a klaní se mi. Všechny, jedna po druhé.‘ Měli jsme tuny knížek, plnou stěnu. Všechny vycházely a skládaly Irvingovi hold, a pak se klaněly obrazu jeho matky.“ Irving ale nikdy nepřiznal, že na něj droga měla vliv. Řekl Leonardovi, že tohle je jeho „normální život“.

V říjnu 1964, poté co dostal Leonard za Oblíbenou hru Prix Litteraire du Quebec, vydal se s Irvingem Laytonem a dvěma dalšími básníky, Phyllis Gotliebovou a Earlem Birneym, na autorské turné po univerzitách. Během týdne objeli šest škol a jednu knihovnu. Filmový producent a příležitostný básník Don Owen, Leonardův známý, ta předčítání natáčel pro potřeby plánovaného dokumentu kanadské Národní filmové rady. Ten projekt ale skončil u ledu, když se ukázalo, že dva z poetů nepůsobí ve filmu dobře. Natočený materiál nakonec posloužil pro dokument věnovaný jen jednomu z básníků: Leonardovi. Ten se právě uchýlil do Řecka, protože se chystal psát další román.

Leonard seděl ve svém pokoji v domě na kopci na ostrově Hydra a divoce psal. Poháněl ho nepřekonatelný pocit naléhavosti. Jak řekl, připadalo mu, že mu dochází čas. Na to, že mu bylo třicet, je to zvláštní pocit, pokud člověk není Kristus, není vážně nemocný a neuvažuje o sebevraždě. „Třicet až pětatřicet let je pro básníka tradiční věk na sebevraždu, víte?“ svěřil Leonard Richardu Goldsteinovi v rámci rozhovoru pro Village Voice v roce 1967. „Je to věk, kdy vám konečně dojde, že vesmír neposlouchá vaše rozkazy.“21

Přitom by se ale dalo říci, že Leonarda vesmír poslouchal docela dobře. Několik dnů po třicátých narozeninách byl vyznamenán literární cenou a z filmování toho autorského turné vznikl nakonec dokument věnovaný čistě jen jemu. Měl příznivé kritiky a obdiv kanadských vzdělanců. Měl spoustu nadšených obdivovatelek. Získal grant, který mu umožnil dál žít na řeckém ostrově, kde se mu krásná žena starala o domácnost, vařila mu a zdobila mu stůl květinami. Leonard se mohl věnovat tomu, co chtěl dělat – psaní nového románu Nádherní poražení. „Ale když pracoval,“ říká Marianne, „bylo to někdy utrpení, aby to dopadlo podle jeho představ. Někdy mu to šlo samo od sebe, puf a bylo to, ale byl to perfekcionista, muž, který má na sebe velké nároky.“

Leonard o procesu psaní Nádherných poražených říká: „Vnímal jsem sám sebe jako poraženého. Byl jsem zkrachovalec, neměl jsem rád svou ženu. Slíbil jsem si, že buďto budu začerňovat stránky, nebo se zabiju.“ Řekl také: „Když zkrachujete… je to ta chvíle, ta SKUTEČNÁ chvíle“ – možná je to ta opravdová chvíle, chvíle extáze, o níž dříve tvrdil, že ji spisovatel nikdy nepozná, pokud nezešílí nebo se nepovznese. Těžko říci, jestli byl Leonard v této době šílený nebo povznesený, ale rozhodně psal Nádherné poražené v nenormálním duševním stavu. Kouřil hašiš, bral LSD a především speed. Na amfetaminu toho člověk zvládne hodně a Leonard si toho v pokračování Oblíbené hry hodně naložil. Chtěl porovnat další mytologie a podstoupit další výpravu – nebo možná poslat na tutéž výpravu další ze svých šesti nebo sedmi tisíc já.

Román Nádherní poražení je modlitba – místy hystericky komická, obscénní modlitba – za sjednocení všech já, a také hymnus za ztrátu ega skrze svatost a přeměnu. Ježíš by nad ní možná chápavě pokýval hlavou. Bůh by ji možná dokončil za šest dnů, ne za devět měsíců, jak to trvalo Leonardovi. Byla „napsaná krví“, jak řekl.22 Psal na různých místech, deset, patnáct, dvacet hodin denně. Psal na terase, ve sklepě a „za domem, u stolu postaveného v kamení mezi plevelem a sedmikráskami“.23 Psal za zvukového doprovodu alba Raye Charlese The Genius Sings the Blues, dokud se vinylová deska na slunci nezkroutila. Pak si pouštěl rádio, rozhlasovou stanici American Forces, která vysílala hlavně country. „Bylo horké, žhnoucí léto. Neměl jsem nic na hlavě. To, co držíš v ruce, je možná spíše sluneční úpal než kniha.31“24 V dopise Jacku McClellandovi velebí svůj román jako „Bhagavadgítu roku 1965“.25 O desítky let později, v předmluvě k čínskému vydání v roce 2000, jej zlehčuje jako „podivný soubor jazzových riffů, popartových žertíků, náboženských kýčů a zpackaných modliteb“.32 Reportérům řekl: „Myslím, že je to nejlepší věc, jakou jsem kdy vytvořil.“26 A vše výše uvedené je pravda.

Když Leonard vyťukal na stroji poslední slova – „Buď vítán ty, můj nejdražší příteli, jemuž se po mně na cestě ke konci bude věčně stýskat“33 –, podstoupil desetidenní půst. Říká: „Úplně jsem vypnul. Byl to můj nejdivočejší trip. Týden jsem halucinoval. Odvezli mě do nemocnice na Hydře.“ Dali mu proteinovou infúzi. Když se vrátil domů, podle svých vzpomínek ještě několik týdnů ležel v posteli a halucinoval, zatímco Marianne o něj pečovala. „Chtěl bych říci, že to ve mně vzbudilo bohabojnost,“ řekl.27

Svádí to k závěru, že Leonard trpěl maniodepresivitou, poruchou, jež u mužů hrozí hlavně v letech, která Leonard uvedl jako tradiční pro sebevraždu básníků. Tato porucha se projevuje periodami intenzivní tvůrčí aktivity následovanými ochabnutím, a také „mesiášským komplexem“, upřímným přesvědčením, že máte nějaké velké, spasitelské poslání. Stejné příznaky mohlo ale vyvolat i dlouhodobé braní velkých dávek amfetaminů kombinovaných s LSD, přepracovanost a závěrečný desetidenní půst. Doktor Showalter soudí: „Protože nemáme k dispozici podrobná pozorování svědků, na základě kterých by bylo možné stanovit přesnější diagnózu, lze nanejvýš odhadnout, že stav Leonarda Cohena odpovídal spíše bipolární poruše než silné depresivní poruše. Ale popsané symptomy mohou být také projevem řady dalších poruch včetně psychotického neklidu, intoxikace či různých depresivních a psychotických syndromů souvisejících s užíváním alkoholu nebo drog.“

Leonard to líčí tak, že jednou odpoledne pohlédl na nebe nad Hydrou a viděl, že se „černá čápy“. Ptáci „přistáli na všech kostelích a ráno odletěli“. Leonard si to vyložil jako znamení, že už je v pořádku. „Pak jsem se rozhodl vypravit se do Nashvillu a začít skládat písně.“28 I když se podle toho rozhodnutí nezařídil ihned, je pravda, že určitě během psaní Nádherných poražených hodně myslel i na hudbu. Jedna z prvních verzí románu nesla podtitul Popový román. V jiné byla část, kde příběh podkládaly kytarové akordy. Pro konečnou verzi zvolil Leonard motto „A někdo říká: zvedni tu tíhu“34 z Kernovy a Hammersteinovy písně Ol’Man River, v níž černoch unavený životem a děsící se smrti nakonec dává přednost smíchu před slzami.

Leonard nemohl odjet do Nashvillu hned, protože pořád ještě trčel v bezčasí. Bez speedu si znovu musel zvykat na svět, kde vše probíhá pomalu, kde si někdy může opláchnout tvář až poté, co se dočká osla, který nosí do kopce vodu. „Bylo těžké dát se dohromady,“ říká Leonard. „Trvalo mi deset let se z toho úplně vzpamatovat. Měl jsem výpadky paměti. Jako bych uvnitř vyhořel. Nemohl jsem vstát, ležel jsem v posteli jako mrtvola, dlouho jsem nedokázal vůbec nic.“29 Byl sice vyčerpaný, ale zvládl poslat kopie rukopisu do nakladatelství Viking v New Yorku a McClellandovi v Kanadě. Originál koupila torontská univerzitní knihovna pro Cohenův archiv. Leonard ve stručném souhrnu knihy popisuje moderního obyvatele Montrealu „hnaného samotou a zoufalstvím“, který „se chce uzdravit vzýváním svaté Kateřiny Tekakwithy, irokézské dívky, kterou v sedmnáctém století jezuité obrátili na víru a která jako první indiánka složila slib panenské čistoty“.

Jak Leonard napsal: „Nádherní poražení jsou milostný příběh, žalm, černá mše, monument, satira, modlitba, křik, mapa vedoucí divočinou, vtip, nevkusná urážka, halucinace, nuda, irelevantní projev zvrácené virtuozity. Zkrátka,“ uzavřel, „je to protivný náboženský epos nevýslovné krásy.“30

8

Zvolna se oholit

Zatímco rozklížený a zničený Leonard ležel na Hydře a Marianne o něj pečovala tak jako dříve Masha o jeho otce, v Kanadě pracovali dva muži na filmu, který ho zobrazoval ve zcela jiném světle. Úvodní scéna natočená v říjnu 1964 ukazovala sebevědomého mladého muže. Rozhodně nepůsobí jako člověk, který bere speed, spíše jako kultivovaný mladý Dustin Hoffman s dosud dětsky buclatými tvářemi. Leonard stál na pódiu a vyprávěl studentům, jak šel navštívit přítele do montrealského sanatoria pro duševně choré a považovali ho tam za chovance. Podával tu historku s osobitě suchým, sebeironizujícím humorem, promyšleně, s vybudovanou pointou, jako profesionální bavič.

Film Dámy a pánové… pan Leonard Cohen, který vznikl v roce 1965, je čtyřiačtyřicetiminutový černobílý dokument. Vznikl z toho, co pořídil v roce 1964 Don Owen během univerzitního turné čtyř básníků, a z nového materiálu natočeného dokumentaristou Donaldem Brittainem z Národní filmové rady. Ten Leonarda zachytil při nejrůznějších cool činnostech na cool montrealských místech za zvuků cool jazzu. Doprovodný komentář jej líčí jako „ojedinělý talent se čtyřmi knihami na kontě“. (Nádherné poražené sice už dopsal, ale ještě nevyšli.) Tento film potvrzoval Leonardovo exkluzivní postavení ve světě kanadské literatury víc než všechny literární ceny a album Six Montreal Poets.

Je to zvláštní film – napůl reklama na Cohena, napůl autentická studie jeho práce a životního stylu. Sledujeme Leonarda v podniku Le Bistro, vidíme, jak chodí ulicemi, kterými se toulal jako adolescent. Pak se zastaví, aby s obdivem prozkoumal staré filmové plakáty před nádherně zchátralým kinem. Předčítá báseň nadšeně naslouchajícím mladým ženám s vyčesanými vlasy a make-upem ze šedesátých let, pak čte tutéž báseň přátelům – Mortu, Laytonovi, Hershornovi a Mayovi – a tentokrát se doprovází na kytaru. Vidíme, jak jedná s žurnalisty a akademiky. Přistihneme ho nečekaně ve spodkách v levném hotelovém pokoji, kde prý chtějí za nocleh tři dolary. Špehujeme ho při holení, při koupeli, ve spánku. Vidíme, jak vsedě koumá nad psaním nad malým stolkem v pracovně – v jedné ruce cigaretu, ve druhé pero. Pouliční lampa osvětluje přetékající popelník a třísky v levné tapetě z hrubého papíru.

Staré amatérské rodinné záběry jen podtrhují, jak tohle vše kontrastuje s životem, kterého se Leonard kvůli poezii vzdal: vidíme na nich Leonarda jako andělského chlapečka stát u automobilu s rodinným černým šoférem, jeho strýčky ve formálních černých oblecích s květinou v klopě, bohaté domy ve Westmountu, jejichž obyvatelé podle Leonardových slov sní „o židovském sexu a bankovní kariéře“. O životní dráze, kterou si zvolil, řekl, že je „nekonečně široká a beze směru“. Když se ráno probudí, jeho první myšlenka je „zjistit, jestli jsem ve stavu milosti“, což definuje jako „rovnováhu, s níž zvládáte chaos kolem vás“. Film je plný impozantních, ironických, hravých a uhýbavých prohlášení, k jakým se Leonard při rozhovorech uchyluje po celou kariéru. Irving Layton měl pravdu, když na kameru řekl, že Leonardovi jde ve skutečnosti hlavně o to „chránit své já“. I když film obsahuje i skutečné dokumentární záběry, ve skutečnosti je většina scén divadýlko, stejně neproniknutelně a zábavně fiktivní obraz Leonardova života jako Oblíbená hra.

Leonard ve skutečnosti užíval dům poblíž McGillovy univerzity, který si pronajal, ale záběr zachycující ho v sešlém montrealském hotelu jistě lépe slušel obrazu prokletého básníka. A také si takhle chránil své soukromí. Byl ale upřímný, když ve filmu vysvětloval, že hotely jsou „svým způsobem chrámy sloužící jako útočiště, dočasné svatyně, a to je na nich nejlepší“. Leonard často potřeboval útočiště či svatyni, ať už v duchovním, pozemském či sexuálním smyslu. Neprojevoval ale rozhodně sklony příliš dlouho se v nich zdržovat, takže hotelový život byl pro něj to pravé. Bylo to jednoduché, a čím levnější hotel, tím to bylo jednodušší: žádné komplikace, nikdo vás neobtěžuje, jste sami, dělejte si, co chcete. A ať už děláte v hotelu cokoliv, druhý den je v pokoji čisto a uklizeno, váš hřích je vymazán, jste volní, můžete začít znovu nebo jít jinam.

„Kdykoliv přijdu do hotelového pokoje,“ říká Leonard do kamery, „nastane chvíle, kdy zavřete dveře a světla, která jste nerozsvítili vy, ozařují velmi pohodlné, anonymní a lehce nepřátelské prostředí, a vy víte, že jste nalezli bezpečný úkryt v trávě. Pár hodin vás tu žádný pes nevyčenichá, můžete se napít, zapálit si cigaretu a zvolna se oholit.“ Jak mu radila matka, to je dobré řešení, když se člověku nedaří. Film Dámy a pánové… pan Leonard Cohen vyšel právě ve chvíli, kdy se Leonard chystal vykročit na dráhu hudebníka. Když jej nahlížíme z této perspektivy, není to vlastně portrét seriózního spisovatele, spíše obraz začínající poprockové celebrity.

„… najdeš si malou světici a vybereš si nějakej hezkej koutek v nebi a tam ji budeš šoustat pořád dokola, zajdeš si na exkurzi do jejího plastikovýho chrámu, přenocuješ u chlupatý studánky, prošťouchneš ji, až začne cinkat jako hrací skříňka… najdeš si nějakou z těch nepředstavitelných haluzí a vohobluješ ji jako vo život, postříkáš celý nebe, budeš ji píchat na měsíci s přesýpacíma hodinama zaraženejma do prdele…“35

Nádherní poražení vyšli na jaře roku 1966. Kanada ještě takovou knihu nezažila. Ani Leonard Cohen ještě nic takového nenapsal, i když některé motivy (láska, osamělost, přátelství, Bůh, extáze, krutosti moderního života) nám jistě znějí povědomě. Protagonista, kterého známe jen podle první osoby, je antropolog, „starý učenec sužovaný nespecifikovaným trápením“. Při výzkumu vymírajícího kmene kanadských domorodců narazí na obraz mrtvé mladé Indiánky ze sedmnáctého století a zamiluje se do ní. Kateřina Tekakwitha je mučednice a svatá, první Irokézka, která složila slib panenské čistoty, vyděděná dívka neschopná žít ve světě, který ji obklopuje. Protagonista knihy je také vyděděnec – a je velmi, velmi osamělý. Navzdory horečnému humoru a nabubřelosti jde o jednu z nejosamělejších Leonardových knih.

Protagonistova žena Edith spáchá sebevraždu tak, že se posadí na dno výtahové šachty a klidně počká, až ji kabina rozdrtí. Protagonistův nejlepší přítel, označovaný jen „F.“, je guru, jeho druh v masturbaci a příležitostný milenec (a také milenec Edith). Je to šílený vědec, kanadský separatista a pravděpodobně světec, který umírá v nemocnici na syfilidu jako oběť Montrealu, ale hlavně svého pohlavního údu. Je nicméně možné, že F. je vlastně totožný s protagonistou, že všechny postavy jsou jedna. Při čtení si člověk připadá jako na meskalinovém tripu, postavy se prolínají, mění a rozplývají. Někdy působí jako bohové, ale mají v sobě i komickou pozemskost. Nádherní poražení jsou modlitbou za spojení i za prázdnotu, snahou najít sexuální i duchovní uspokojení. Je to satira na život šedesátých let i traktát o dějinách Kanady: nebýt toho, že dorazili jezuité, Kateřina by se dál šťastně proháněla vysokou trávou s mladíky svého kmene v jednotě přírody, bohů a člověka. I celá Kanada padla z požehnaného stavu do prázdnoty městského života a do schizmatu „dvou samot“ mezi anglofonní a frankofonní populací. Možná by se to dalo napravit, kdyby se protagonista mohl vrátit v čase a opíchat tu mladou světici, nebo kdyby dokázal souložit jako jeho starý svatý přítel a učitel, nebo kdyby se sám dokázal stát moderním světcem, celuloidovým Buddhou.

Nádherní poražení jsou „spásný román, pokus o spásu duše,“ řekl Leonard v rozhovoru v roce 1967. „Pokusil jsem se v té knize utkat se všemi božstvy, které v současné době existují – s ideou svatosti, čistoty, popu, zla, iracionality, McLuhanových teorií –, se všemi božstvy, která si vytváříme.“1 V televizním rozhovoru pro stanici CBC řekl: „Psal jsem liturgii, ale použil jsem všechny techniky moderního románu. Je to tedy rozsáhlá modlitba používající konvenční techniky pornografického napětí, humoru, zápletky, vývoje postav a konvenčních milostných vztahů.“2 Řekl, že „neměl potřebu v něčem se hlídat“, a také to nedělal. Nádherní poražení jsou výstřední, maniakální, svobodní – není to kniha uspořádaná do perfektně zrežírovaných scén jako Oblíbená hra. Mísí se v ní vysoké a nízké umění, poezie a Hollywood, lyrická krása a jazyk komiksů. Oblíbenou hru lidé považovali za přelomové dílo, ale Nádherní poražení přelomoví opravdu byli. Deník Globe and Mail román popsal jako „slovní masturbaci“, podle listu Toronto Daily Star to byla „nejnechutnější kniha, jaká kdy v Kanadě vyšla“, ale také „kanadská kniha roku“.

Leonard byl nešťastný především z toho, jak probíhalo uvedení knihy na trh, a ze špatných prodejů v Kanadě. Vzhledem k tomu, jak intenzivním zážitkem pro něj bylo její psaní, je taková reakce pochopitelná. Když se Jacku McClellandovi doneslo, že Leonard přisuzuje vinu nakladateli a stěžuje si na cenu knihy, na design, distribuci a nedostatečnou reklamu, rozzlobilo ho to. Měl pocit, že vydáním téhle knihy hodně riskoval. Když si v květnu 1965 poprvé přečetl rukopis, usoudil o Leonardově románu, že je „děsivý, šokující, hnusný a odporný“, ale také „divoký, neuvěřitelný a úžasně dobře napsaný“. „Nebudu předstírat, že se mi líbí, protože to není pravda,“ napsal Leonardovi. „Jsem si jistý, že z toho budou žaloby, ale může to stát za to. Jsi správný chlap, Leonarde, a jsem rád, že tě znám. Teď se jen musím rozmyslet, jestli tě mám až tak rád, že bych kvůli tobě chtěl jít na zbytek života sedět.“3 A teď, po roce, když vydáním knihy dokázal, že ho opravdu má rád? „Prskáš, že Nádherní poražení nejsou k mání u všech knihkupců… Cos sakra čekal? Možná jsi naivní, ale nejsi hlupák. Prodavači mají nezadatelné právo rozhodnout se, co chtějí prodávat a co ne. Ve spoustě obchodů si řekli, že raději nebudou s touhle knížkou riskovat.“ McClelland Leonardovi připomněl, že uspořádali kvůli uvedení knihy na trh velký reklamní večírek, ale ta snaha přišla „skoro úplně vniveč, protože sis řekl, že by to neodpovídalo tvému image nebo ses nechtěl ukazovat… Začínám si říkat,“ uzavíral McClelland, „že ti Národní filmová rada moc neprospěla.“4 Chtěl tím dát najevo, že Leonardovi film Dámy a pánové… pan Leonard Cohen příliš stoupl do hlavy.

Ani ve Spojených státech se Nádherní poražení příliš neprodávali, i když jeden z výtisků si pořídil i mladý Lou Reed. Kritika v Boston Globe nicméně prohlásila, že „James Joyce není mrtvý. Žije v Montrealu“. V roce 1970 román vydala i britská nakladatelská firma Jonathan Cape. Vydavatel Tom Maschler byl „Nádhernými poraženými okouzlen“. „Myslím, že je to opravdu nádherný román,“ řekl. „Originální a důležitý.“ Times Literary Supplement zveřejnil kritiku, jejíž délka odpovídala popularitě Leonardových hudebních alb:36 „Nádherní poražení jsou abstrakcí veškerého hledání ztracené nevinnosti… trpí do velké míry špatným prokreslením postav, kosmickou beznadějí, kterou neřeší ani agónie zběsilého sexu, kompulzivně vyjmenovávanými parafernáliemi prostředí a ikonografickým používáním veškerých fenoménů moderní komunikace, které autor do knihy dostal. Je to román, který nám líčí autoerotiku v jedoucím automobilu, fantaskní vibrátor, který ožije a dokáže se obejít bez napájení, Brigitte Bardotovou a (jak už jste jistě uhádli) Rolling Stones. Je to román, ve kterém najdete všechno, a to je právě jeho problém. Jelikož má za téma všechno, není o ničem a točí se na rétorice jako špatná báseň, která se zdlouhavě snaží dobrat struktury. Autor má talent, ale chybí mu smysl pro meze.“5

Jak řekl Irving Layton, Leonard „je jedním z mála autorů, kteří se dobrovolně ponoří do destruktivního živlu, ne jednou, ale mnohokrát, a pak se důstojně vrátí z hlubiny, aby nám řekli, co viděli, aby zarámovali vítr. Leonard je pro mne jako bílá myš, která má v ponorce ukázat, jestli tam není zkažený vzduch. Leonard je bílá myš civilizace, která testuje její zkaženost.“6

Svědectví o tom, kdy a kde přesně se Leonard rozhodl pro dráhu zpěváka a písničkáře, se různí. Podle reportérky a společenské prominentky Barbary Amielové se to stalo v létě roku 1965 v Torontu, v apartmá hotelu King Edward. Leonard tam byl s přítelkyní, improvizoval na harmoniku a zpíval své básně, zatímco si to opodál nějaký nahý pár začal rozdávat. Leonard si to vyložil jako pozitivní reakci a oznámil: „Myslím, že začnu nahrávat, jak zpívám své básně.“ Jeho partnerka se ušklíbla a řekla: „Hele, nedělej to“7 – ale už bylo vlastně pozdě, protože film Dámy a pánové… pan Leonard Cohen ho zachytil, jak zpívá a hraje na kytaru. Písnička, kterou tam zpíval, se jmenovala Chant – později o ní řekl, že to byla první píseň, kterou kdy napsal.8 Na melodii, která nám dnes může připomínat jeho píseň Teachers, prozpěvoval text:

Hold me hard light, soft light hold me

Moonlight in your mountains fold me

Hold me hard light, soft light hold me

Ira B. Nadel ve svém životopise Leonarda Cohena píše, že k tomu rozhodnutí došlo přibližně o půl roku později na básnickém večírku, který uspořádal F. R. Scott a kde byli Irving Layton, Louis Dudek, Ralph Gustafson, A. J. M. Smith a Al Purdy. „Leonard hrál na kytaru, zpíval a básnil o Dylanovi,“ a protože nikdo v místnosti o Dylanovi ještě neslyšel, Scott se vypravil do obchodu s gramodeskami a vrátil se s alby Bringing It All Back Home a Highway 61 Revisited. Pustil je a jak Nadel píše, „všechny to nudilo“, až na Leonarda, který „soustředěně a vážně“ poslouchal. Pak všem oznámil, že „on bude kanadským Dylanem“.9 Ale jak vzpomínal sám Leonard v toce 1967 pro Village Voice i mnohokrát později pro různé další hudební zpravodaje, a jak řekl i autorce tohoto životopisu, měl v úmyslu psát country písně, nikoliv stát se folkrockovým zpěvákem a autorem. V country se cítil pohodlněji, s tou už měl zkušenosti ze skupiny Buckskin Boys, zatímco s folkem a rockem žádné souznění necítil. Leonard sám své rozhodnutí datuje do doby několika týdnů po dokončení Nádherných poražených, po desetidenním půstu a období zhroucení.

Marianne Ihlenová říká, že Leonard mluvil o nahrávání od začátku šedesátých let. „Seděli jsme v Montrealu v jedné z těch jídelen, kde mají vždycky dvě kožené sedačky a mezi nimi stůl, a tam byl na stěně takový ten malý hrací automat. A Leonard povídá: ‚Marianne, sním o tom, že jednou bude nějaká moje písnička v jednom z těchhle automatů.‘ Byl to dlouhý proces. Leonard s sebou všude tahal kytaru. Když si sedl u stolu a začal hrát, zčistajasna stálo kolem pětadvacet lidí, takže by se to dalo nazvat představením, i když prostě jen hrál pro nás. Ale v hlase jste mu slyšeli, že se něco děje.“

Leonardův montrealský přítel Henry Zemel, filmový producent, ho v roce 1958 slyšel zpívat v klubu Dunn’s Birdland. V polovině šedesátých let u sebe doma na Sherbrooke Street natočil na starý kotoučový magnetofon značky Uher Leonardův zpěv. Zemel vzpomíná, že v té místnosti byla skvělá akustika. Leonard, Mort, Derek May a mnozí další muzikanti včetně místní folkové kapely Stormy Clovers tam chodili jamovat. Hudba na Zemelově pásku nezní ani jako country, ani jako folk. Je hlavně instrumentální a působí jako mysteriózní směs Johna Cagea, východní hudby, flamenca a starých nahrávek pořizovaných za polních podmínek. Za doprovodu Zemela, improvizujícího na bubínek a čínskou flétnu, už je slyšet, jak Leonard pracuje na svém osobitém kytarovém zvuku. Nahrávka končí neznámou a bezejmennou Leonardovou písní, na které zpěvavě intonuje jako rekviem větu „Nemůžu se dočkat“. V té době, v roce 1966, Leonard složil také instrumentální hudbu pro krátký experimentální film svého přítele Dereka Maye s názvem Anděl. Sám Leonard si v něm zahrál muže, který se v parku baví se ženou se psem a sleduje, jak jim na střídačku rostou křídla. Jeho hudbu hraje na soundtracku skupina Stormy Clovers.

Šlo to postupně, po malých krůčcích, někdy veřejně, častěji v soukromí, o samotě či s přáteli. V únoru 1966, když Leonard přijel předčítat do newyorského kulturního centra Y na 92. ulici, zazpíval na závěr The Stranger Song – sice trochu pomaleji, sevřeným a nejistým hlasem a s malými odchylkami v textu, ale jinak v podstatě stejně, jak se o dva roky později objevila na jeho prvním albu. V roce 1968 odpověděl na otázku Montreal Gazette: „Zpívání vnímám prostě jako další využití hlasu, který používám odjakživa. Je to jen další aspekt zvuku hlasu.“ V roce 1969 řekl pro New York Times: „Mezi básní a písní není žádný rozdíl. Některé byly napřed písně, některé byly napřed básně, u některých přijde na to. Všechno, co jsem kdy napsal, má kytarový podklad – dokonce i romány.“

Ale všichni včetně Leonarda se shodnou na tom, proč se rozhodl, že bude zpěvákem a písničkářem: z ekonomických důvodů.

„No, odjakživa jsem hrál na kytaru a zpíval. Pár let jsem žil v Řecku a byl to moc hezký život, dokázal jsem vyžít v Řecku za jedenáct set dolarů za rok, ale nadělal jsem dluhy v krámě, tak jsem se vracel do Kanady, bral jsem různé práce, abych dal dohromady peníze, co jsem potřeboval, a peníze na lístek, pak jsem se vracel do Řecka a žil tam, dokud mi peníze vystačily. Jako spisovatel jsem se nedokázal uživit, moje knihy nešly na odbyt. Sice měly velmi dobré kritiky, ale mého druhého románu Nádherní poražení se prodalo celosvětově asi tři tisíce výtisků. Jediná ekonomicky udržitelná alternativa byla asi začít učit na univerzitě nebo vzít místo v bance, jako velký kanadský básník Raymond Souster. Ale já jsem odjakživa hrál na kytaru a zpíval, takže to pro mne bylo ekonomické řešení problému, jak si vydělat na živobytí a psát.“

Na Hydře se žilo levně a Leonard měl z pozůstalosti po otci příjem 750 dolarů ročně, ale už si vyzkoušel, že tam z peněz, které vydělá jako spisovatel, nevyžije. Nádherní poražení sice vzbudili polemiku a pozornost, ale neprodávali se dost, dokud se Leonard nestal známý jako zpěvák – pak vyšli znovu v brožované podobě. V roce 1966 vydal Leonard čtvrtou sbírku poezie, ale finančně si tím nijak nepomohl. Básně v knize Příživníci nebes – některé ještě z konce padesátých let – jsou opět o lásce, osamělosti a beznaději, ale strukturou jsou konvenčnější než ty z Květin pro Hitlera a jsou osobnější, podobnější písním. Michael Ondaatje poznamenal, že zatímco básně v Květinách pro Hitlera „byly poezií masových scén, v těchhle vystupují jeden či dva aktéři, a on se v popisech nesoustředí na intenzivní veřejné mučení, ale na soukromou bolest a poklid“.10 Totéž by se dalo říct o citlivém zpěvákovi a písničkáři ze šedesátých let. Příživníci nebes byli všeobecně komentováni literární kritikou jako nevýznamné dílo, ale pro příznivce Leonardovy hudby význam měli. Sbírka totiž obsahuje několik jeho budoucích písní: Suzanne, Master Song, Teachers, Avalanche a Fingerprints.

V létě roku 1966 nabídla stanice CBC Leonardovi místo jednoho z moderátorů nového televizního pořadu. Měl za úkol vést rozhovory s hosty, točit krátké filmy a komentovat. Leonard nadšeně přijal. Často přece mluvil o tom, že by měl hledat posluchače i mimo slonovinovou věž – „myslím, že už jsou pryč časy, kdy úkolem básníků bylo vysedávat v černých pláštích na mramorových schodech“.11 Tohle vypadalo jako perfektní příležitost. Pro Toronto Daily Star řekl, že měl v úmyslu „přiblížit se posluchačům, zapojit je do účasti v pořadu, nechat si od nich třeba i posílat amatérské filmy“.12 V polovině šedesátých let nebyl podobně interaktivní přístup obvyklý. Ale z plánovaného pořadu nakonec sešlo. Producent Andrew Simon měl údajně říci, že Leonard změnil názor: „Nebyl v tom žádný spor. Byla to osobní a emoční záležitost. Leonard došel k názoru, že ho sem Bůh nepřivedl proto, aby se stal televizní hvězdou.“ Ale ve stejném rozhovoru Leonard řekl, že s představou básníka vystupujícího v televizi nemá žádný problém: „Vždycky jsem měl pocit, že se hodně liším od básníků, které znám. Vždycky jsem měl pocit, že jsou často sami proti sobě. Většina z nich si zavřela spoustu dveří. Nikdy jsem se s podobnými lidmi necítil dobře. Vždycky mi bylo líp s muzikanty. Rád píšu písně a zpívám a tak.“13

Všechno ho směrovalo k hudbě. V roce 1966 si půjčil nějaké peníze od přítele Roberta Hershorna a vydal se do Nashvillu.

Proč právě Nashville a country? V roce 1966 byla spousta zajímavějších míst a zajímavější hudby.

„Poslouchal jsem rozhlasovou stanici Army Forces, která vysílala z Atén, a ta pouštěla spoustu dobré country. Měl jsem pár desek – Raye Charlese, Edith Piaf, Ninu Simone, Charlieho a Inez Foxxovou, Sylvii Vartanovou. Ta natočila v Nashvillu pěknou desku, ve francouzštině. Nevím, jestli jste to někdy slyšela, je to skvělá deska. Pouštěl jsem si ty desky a rádio. Ale nevěděl jsem, co se děje v Americe. Jediný, koho jsem poslouchal, byl Elvis Presley, The Shireless a nejranější nahrávky studia Motown. Myslel jsem, že se vypravím do Nashvillu a třeba tam dostanu práci. Cestou jsem se zastavil v New Yorku a tam jsem zjistil, že existuje něco, čemu se říká folková renesance – lidi jako Joan Baezová, Dylan, Phil Ochs, Judy Collinsová a Joni Mitchellová. Tehdy jsem poprvé slyšel jejich písničky. Řekl jsem si, že přece už nějaký čas skládám ty svoje drobnosti a hraju je kamarádům, tak bych to třeba mohl zkusit a předvést je nějaké komerční firmě, třeba by je dokázali využít.“

V dešti, oblečený ve svém modrém pršiplášti, vystoupil Leonard z vlaku na nádraží Pennsylvania Station. Pěšky, s kufrem a kytarou v ruce, došel po 34. ulici k hotelu Penn Terminal. Tenhle newyorský hotel vypadal jako z filmu noir, byl levný a bylo to na něm vidět. Tmavé cihly, temné úzké chodby, výtah, do kterého se vejde tak akorát jeden stojící muž a mrtvola. Pokoj měl zvláštní půdorys a okno bylo zablokované tak, že se nedalo ani otevřít, ani zavřít. Radiátor syčel jako parní lokomotiva a doprovázelo jej pomalé a vytrvalé kapání kohoutku nad zahnědlým umyvadlem. Je to příšerný pokoj, řekl si Leonard bez zvláštního znechucení – říkal si to pokaždé, když bydlel v Penn Terminal, a bydlíval tu dost často, i v časech, kdy by si mohl dovolit lepší ubytování. Vážil tehdy maličko přes padesát kilogramů a oblečení na jeho postavě poznamenané užíváním amfetaminu jen viselo. Když pohlédl na svůj obraz v zrcadle, uviděl muže, který vypadal, jako by několik let někde poustevničil. Oholil se a pak se vydal ven. Měl schůzku s dámou.

O Mary Martinové mu řekl Robert Hershorn. Přistěhovala se do New Yorku v roce 1962 z rodného Toronta, aby se prosadila v Greenwich Village. Vypracovala se z hostesky ve folkovém klubu Bitter End na výkonnou asistentku Alberta Grossmana, Dylanova manažera. Pak vedla u Warner Bros. oddělení pro vyhledávání talentů a od roku 1966 měla svou vlastní manažerskou společnost. Na počátku šedesátých let dominovali hudebnímu podnikání muži a těch několik žen bychom našli hlavně za mikrofonem: Joan Baezovou, Judy Henskeovou, Carolyn Hesterovou, Judy Collinsovou. Martinová byla jako manažerka výjimkou. Pomáhala kanadským muzikantům, díky ní se skupina Hawks, později známá jako The Band, stala doprovodnou kapelou Boba Dylana, a dělala také manažerku Stormy Clovers, Leonardovým kamarádům. „Velmi podnikavá a velmi citlivá žena,“ řekl o ní Leonard, „vždycky lidem hodně pomáhala.“14 Tuto vlastnost měl Leonard u žen rád. Řekl Martinové o svých románech a básních a o tom, že napsal pár věcí, o kterých si myslí, že by z nich mohly být písně. Udělalo to na ni dojem a odpověděla, že se podívá, co by s tím mohla udělat. A zavolala své přítelkyni Judy Collinsové.

Sedmadvacetiletá Judy Collinsová byla na scéně Greenwich Village aristokratkou: cool, elegantní, s dlouhými rovnými vlasy a tak nápadnýma modrýma očima, že o nich Stephen Stills napsal píseň.37 Začínala jako klasická klavíristka ze Seattlu, ve třinácti letech poprvé vystoupila se symfonickým orchestrem. Pak objevila folk a ten ji přivedl v roce 1961 do New Yorku. Nastěhovala se do dvoudolarového hotelu a sotva si vybalila kufr, už si jí v klubu Village Gate všiml Jac Holzman, majitel a ředitel společnosti Elektra Records, a nabídl jí nahrávací smlouvu. Téhož roku vyšlo její první, tradičně folkové album A Maid of Constant Sorrow. Holzman se předtím neúspěšně pokusil získat smlouvu s Joan Baezovou, kterou každý uznával jako královnu tradičního folku a protestsongů. Od té doby tedy hledal svou vlastní Baezovou, ale pak si uvědomil klady Collinsové, která byla ve srovnání s Baezovou zcela jiný typ umělkyně. Dokázala hudebně mnohem víc experimentovat, což bylo v polovině šedesátých let nedocenitelné. Tradiční folk se tehdy začal měnit ve folkrock.

Když v létě 1966 dorazil Leonard na Manhattan, Collinsová pracovala na svém šestém, dosud nejoriginálnějším albu In My Life. Kromě písně od Beatles, která dala albu jméno, nazpívala skladby Dylana, Donovana, Randyho Newmana a dokonce Brechta a Weilla. Holzmanovi se sice líbil směr, kterým se ubírala, ale stále měl pocit, že tomu něco chybí. „Řekl jsem jí: ‚Ještě to není ono, potřebujeme další písničky,‘“ vzpomíná. „A Judy povídá: ‚Kde mám sakra vzít další písničky?‘ Řekl jsem jí: ‚Dej vědět, že něco sháníš.‘ Poslechla mne, ale radost z toho neměla. A asi za deset dnů mi zavolala a povídá mi: ‚Seznámila jsem se s úžasným autorem.‘“

Když Judy Collinsová v tiché hale hotelu v Beverly Hills vypráví o tom, jak se s Leonardem seznámila, nahlas se rozesměje. Dva podnikatelé u vedlejšího stolu zvednou hlavy od drahého oběda a upřou nevěřícně zraky na tuto úžasnou jednasedmdesátiletou dámu s dlouhou hřívou čistě bílých vlasů oblečenou do elegantní rockové bundy.

Judy líčí, že to bylo na počátku podzimu, časně odpoledne. Otevřela dveře a stál tam „drobný muž ve tmavém obleku, pohledný a plachý“. Řekl, že ho posílá Mary Martinová, že jí přišel zazpívat své písničky. „Všichni zpěváci za mnou chodili s novými písničkami, protože jsem měla nahrávací smlouvu a mohla jsem je dostat na album, a protože jsem si neskládala svoje písničky – až do roku 1967, a to jsem s tím začala jen kvůli tomu, že se mě Leonard zeptal: ‚Proč si nepíšeš vlastní písně?‘“ Judy Collinsová vzpomíná, že Mary Martinová „v jednom kuse o Leonardovi mluvila. Byla samé ‚Leonard támhleto‘ a ‚Leonard tohle‘. Věčně mi opakovala: ‚Ach, tomu musíš pomoct, musíš si ty jeho písničky poslechnout.‘ Měla jsem Mary ráda a dala jsem na ni, takže jsem se jí zeptala: ‚No a co vlastně skládá?‘ A ona odpověděla: ‚Píše poezii a napsal román, a napsal pár věcí, o kterých si myslí, že jsou to písničky. Chtěl by se u tebe stavit a seznámit se s tebou.‘ V Greenwich Village to chodilo tak, že mě lidé doslova zastavovali na ulici, drželi mě tam a zpívali mi svoje věci, ani předtím nepozdravili. Takže jsem na to řekla: ‚Ale beze všeho, jen ať se staví.‘ A on přišel ke mně domů, nalili jsme si víno, pak jsme se zašli najíst k Tonymu [do italské restaurace v sousedství] a pak Leonard odešel. Na písničky vůbec nedošlo! Protože jsme si povídali o zajímavých věcech, o důležitých věcech, chápete, a hudba je samozřejmě důležitá věc, ale ne v situaci, kdy se s někým opravdu dobře bavíte. Mluvili jsme o životě, o tom, jaké to je v New Yorku, jaké to je na Ibize – Leonard se zrovna vrátil z Ibizy a můj milenec Michael také. A mluvili jsme o literatuře. Tehdy už jsem znala některé jeho básně a taky román Nádherní poražení. Michael také psal, napsal film Skandál o aféře Johna Profuma. Takže jsme se měli o čem bavit. Když Leonard odcházel, myslím, že jsem mu řekla: ‚Slyšela jsem o těch vašich slavných písních. Co kdybyste přišel zas zítra?‘“ A Leonard se nazítří vrátil s kytarou, usadil se v jejím obývacím pokoji a zahrál jí tři písně: Suzanne, Dress Rehearsal Rag a The Stranger Song. Judy Collinsová vzpomíná, že jí to „vyrazilo dech, hlavně Dress Rehearsal Rag. Co už může být ponuřejšího než píseň o sebevraždě. Já jsem se pokusila o sebevraždu ve čtrnácti letech, než jsem se seznámila s folkem, takže se mi ta píseň samozřejmě moc líbila. Zoufale jsme hledali pro moje album něco neobvyklého. Když jsem uslyšela Dress Rehearsal Rag, věděla jsem, že to je ono. The Stranger Song mi tehdy z těch tří připadal nejméně přístupný – dnes tu píseň miluji a udělala bych ji všema deseti, ale tehdy jsem to tak ještě nebrala. A Michael pak řekl, že Suzanne musím natočit taky. Přemýšlela jsem o tom a řekla jsem, že to tedy bude Dress Rehearsal Rag a Suzanne.“

Občas se vypráví, že Judy toho dne nic nezaujalo, ale řekla Leonardovi, ať dá vědět, jestli napíše další písničky, a on se jí několikrát ozval, až jí v prosinci 1966 přehrál Suzanne do telefonu z matčina domu v Montrealu. „To je pitomost,“ reaguje Judy. „Na tom, že nahraji Dress Rehearsal Rag, jsme se domluvili hned, a den nato k tomu přibyla Suzanne.“ Judyinu verzi dosvědčuje i to, že album In My Life, pro které Judy tyto písně nazpívala, vyšlo už v listopadu 1966. Také Jac Holzman dosvědčuje, že Judy ty písně nazpívala krátce poté, co se s nimi seznámila. „Byly skvělé,“ říká Holzman. „Ty písničky byly svým prostým způsobem složité, používaly vnitřní verš – ty texty okouzlují svou dokonalostí. Když dozní Leonardova píseň, cítíte, že řekl všechno, co chtěl říci, že tu píseň nedal z ruky, dokud ji nedokončil. Tyhle dvě jeho písně byly lepidlem, které jsme potřebovali, aby celé album drželo pohromadě.“ Ostatní písničky už byly natočené, fotografie pro obálku připravená. Stačilo doplnit seznam titulů a autorů a album mohlo na pulty, aby začalo stoupat v žebříčku padesáti nejúspěšnějších nahrávek.

Do éteru se Suzanne poprvé dostala na newyorské stanici WBAI. Diskžokej Bob Fass na to vzpomíná: „Judy Collinsová měla vlastní pořad. Trval hodinu, zpívala, pouštěla nahrávky a zvala si tam muzikanty. Bylo to hodně populární. Dělal jsem technika, dávala mi své nahrávky trochu v předstihu, abych je mohl pouštět ve svém programu. Pustila mi Suzanne a já jsem se jí ptal: ‚Tos napsala ty, Judy?‘ Odpověděla mi: ‚Ne, Leonard Cohen.‘ ‚A to je kdo?‘ ‚Kanadský básník.‘ Je to zvláštní, ale jen co mi o něm Judy Collinsová řekla, přišla ke mně domů na Greenwich Avenue jedna holka. Vylezla po schodech a povídá: ‚Přišla jsem si s vámi promluvit o Leonardu Cohenovi.‘ Strávil jsem s ní několik moc příjemných hodin. Myslím, že to byla jeho kamarádka, měl jsem z toho pocit, že si mě přišla omrknout. Už jsem ji pak nikdy nepotkal. To jsou ty záhady.“

Judy Collinsová se za Leonarda tolik brala a pěla na něj takovou chválu, že je spousta lidí pokládala za milence. „To jsme nebyli,“ říká Judy. „Leonard je svým způsobem nebezpečný člověk, kdybych se s ním zapletla, byly by z toho potíže. Byl okouzlující a šarmantní, uměl si ženy získat, ale takovéhle city jsem k němu nikdy necítila. Milovala jsem jeho písně a to bohatě stačilo. Už takhle s tím bylo dost problémů,“ směje se Judy. „Ale ty jeho písničky – nic podobného neexistovalo. Nikdo tak neskládal, ani Dylan. Leonard neměl muzikantské zkušenosti ani vzdělání, ale díky své inteligenci a asi i hrozné paličatosti se sám naučil na kytaru a psal písně, které byly úplně jiné než všechny ostatní. Měly melodickou strukturu, se kterou se obvykle nesetkáte, a v každé písničce, kterou složil, je něco nečekaného, zvrat, překvapení. Jsou nádherné, výmluvné, komplikované, vzdělané, dočista jako z jiného světa. To mě dostalo. A taky mě dostalo, že kanadský Žid dokáže rozcupovat Bibli na kousky a natřít to katolíkům ve všech příbězích, o kterých jsou přesvědčeni, že je sami znají nejlíp.“

Leonard posílal Judy Collinsové stále nové písničky. „Nové věci psal jak na běžícím páse. Byla jsem z jeho tvorby tak vedle, že jsem byla ochotná natočit všechno, co mi posílal. A jak víte, vlastně jsem to i všechno natočila – všechno. Myslím, že od té doby jsem měla Leonardovy písně skoro na každém albu.“ Na albu Wildflowers z roku 1967, které jako první proniklo na žebříčku mezi nejúspěšnější pětici, byly hned tři: Sisters of Mercy, Priests a Hey, That’s No Way to Say Goodbye. Ta poslední se zrodila za tenkou stěnou hotelového pokoje na 34. ulici za doprovodu syčícího radiátoru a kapajícího kohoutku. Vznikla „v roce 1966 na proleželé posteli hotelu Penn Terminal“, aspoň to o ní napsal Leonard v textu k albu Greatest Hits z roku 1975. „V pokoji je příliš horko, ale nedá se otevřít okno. Jsem uprostřed hořké pře se světlovlasou ženou. Ta píseň je napsaná jen zpola, tužkou, ale chrání nás, zatímco oba manévrujeme k totálnímu vítězství. Jsem ve špatném pokoji. Jsem se špatnou ženou.“15 Nešlo o Marianne. Leonard řekl, že když si v jeho notesu text písně přečetla, chtěla vědět, o kom to je. Marianne byla tehdy na Hydře. Ve víru Leonardova newyorského života se Hydra zdála milion kilometrů daleko.

Necelé dva měsíce poté, co dorazil na Manhattan, už měl Leonard manažerku a dvě písně na albu významné zpěvačky. Ke své radosti zjistil, že zvládne psát písně „za jízdy“,16 že tvorba nemusí být utrpením na pokraji života a smrti, jaké zažil nad Nádhernými poraženými. Zjistil, že může v reálném životě žít tak, jak to předstíral ve filmu: v levném hotelu, nespoutaně, s únikovými dveřmi na dosah ruky. Plány na cestu do Nashvillu prozatím odložil, místo toho si spakoval kufr a přestěhoval se do hotelu Henry Hudson na Západní 57. ulici. V polovině šedesátých let to nebyl ten atraktivní a módní hotel jako dnes, připomínal spíše levnou verzi hotelu Chelsea. Vypadalo to tu a bylo to tu cítit jako ve viktoriánské nemocnici pro životní ztroskotance. Kdyby někdo pořizoval seznam feťáků, kriminálníků, flákačů a umělců bez haléře, spousta zdejších hostů by na něj rozhodně patřila.

Leonardův pokoj měl květované záclony a ošoupaný přehoz přes jednoduchou postel, která zabírala polovinu rozlohy, ale šlo tu alespoň zavřít okno a hotel měl bazén. Také tu byl k mání hašiš a vždycky se našla nějaká holka ochotná zahřát mu postel. Kromě vysoké Švédky studující jógu, která neměla potíž střídat sexuální partnery, tu bydlela půvabná, sotva dvacetiletá spisovatelka řešící problémy se zákonem kvůli užívání drog (Leonard jí v tom trochu finančně vypomohl) a milá umělkyně bez domova – té se Leonard ujal na ulici a pak zjistil, že sdílí jeho obdiv ke svaté Kateřině Tekakwithe, jejíž podoba je zvěčněna na křídle dveří katedrály svatého Patrika na Páté Avenue mezi 50. a 51. ulicí. Leonard tam zašel, vystoupal jako poutník po kamenných schodech a položil svaté Kateřině k nohám květinu.

S tím, co se dělo v Greenwich Village, se to sice srovnat nedalo, nicméně i montrealská hudební scéna vzkvétala. Zpěvačka a kytaristka Penny Langová vyhrávala po městských kavárnách už od roku 1963. „Jestli vás zajímal folk, nemuseli jste hledat. Byl prostě všude. Ve městě bylo sedm nebo osm kaváren, ale spousta hudby se objevovala spontánně – po parcích a všude možně. Byla v tom spousta života, jako by se probudila nějaká část města, která dlouho spala.“ Langová o Leonardovi nevěděla („poezie mě nezajímala“) až do roku 1966, kdy skupina Stormy Clovers začala hrát Suzanne. Ostatní muzikanti ve městě tu píseň převzali, já se ji naučila a trochu jsem si ji upravila. Leonard je vynikající autor, nikdo nepíše jako on. A to je všechno, co jsem o Leonardu Cohenovi věděla.“

V prosinci se Leonard zase po nějaké době vrátil do Kanady a lámal si hlavu nad svou začínající hudební kariérou. Napsal Marianne dopis o tom, že ví, čím se musí stát: „Zpěvákem, člověkem, který nic nemá… Teď vím, na co se musím připravit.“17 Zatelefonoval Penny Langové. „To bylo poprvé, co jsem s ním mluvila. Prostě mi zavolal a zeptal se: ‚Nenaučila byste mě trochu na kytaru?‘“ vzpomíná Langová. „Ale byla jsem na tom zrovna hodně špatně – trpím bipolární poruchou – a tak mu povídám: ‚Ne, mám hroznou depresi,‘ a nic z toho nebylo. Až později mi došlo, že jestli tehdy někdo chápal, co je to deprese, tak to byl Leonard.“ O několik měsíců později se Langová vypravila do New Yorku. Lovec talentů pro společnost Warner Bros. ji slyšel hrát Suzanne v Greenwich Village v podniku Gerde’s a nabídl jí smlouvu, když píseň nahraje s rockovou skupinou. „Když začal mluvit o rockové kapele, odmítla jsem.“ Zato svolila, že bude učit na kytaru Janis Joplinovou, která se chtěla doprovázet u vlastní verze Me and Bobby McGee od Krise Kristoffersona. „Nic z toho ale nebylo, protože Janis zemřela.“ Leonard se už podruhé neozval. Cvičil sám, hrál před velkým zrcadlem pro jediného posluchače. Pro jediného, na jehož názoru opravdu záleželo.

Proč před zrcadlem?

„Mám v sobě asi určitý narcismus. Vždycky jsem hrával před zrcadlem. Asi abych si ujasnil, jak hrát, aby to dobře vypadalo. Nebo prostě proto, že v tom pokoji ta židle a zrcadlo náhodou byly. Ale bylo mi příjemné dívat se na to, jak hraju.“

Čím víc hrál, tím více písniček ho napadalo. Jako by jeho nevalná hra na kytaru celý proces zjednodušovala. „Vždycky mě zajímal minimalismus, i když jsme tomu tak neříkali. Měl jsem raději prosté věci a jednoduchou poezii než vyumělkovanost.“18 Stejně jako předtím psal poezii, pod kterou slyšel melodii, začal teď skládat melodie, nad kterými slyšel verše. „Mám za to, že píseň se rodí z hraní na kytaru, z toho, že si s ní prostě hraju. Zkouším různé kombinace akordů, hraju každý den a zpívám, až se z toho rozpláču, a pak přestanu… Nepláču moc, prostě je to pocit, jako bych měl něco v krku. Pak vím, že jsem v kontaktu s něčím, co je trošku hlubší, než když jsem na začátku vzal do ruky kytaru.“19

Leonardův dopis Marianne končí slovy: „Miláčku, doufám, že dokážeme opravit ta bolestivá prázdná místa, která způsobila nejistota. Doufám, že nás vyvedeš z beznaděje, a doufám, že ti dokážu pomoci.“20 Pošta doručila Leonardovi balíček z New Yorku – nové album Judy Collinsové. Uchopil desku opatrně za okraje, položil ji na talíř gramofonu a posunul jehlu na začátek čtvrté stopy. Venku hustě sněžilo, za několik dnů se měl znovu narodit Ježíšek. Leonard o samotě ve svém pokoji v západním Montrealu naslouchal, jak Judy zpívá Suzanne. Když píseň dozněla, zvedl jehlu a přenesl ji opět na začátek skladby. A zas a znovu a znovu.

9

Jak se dvořit dámě

Inzerát ve Village Voice hlásal: „Andy Warhol uvádí Nico se skupinou Velvet Underground“. V únoru 1967 byl Leonard zpátky v New Yorku a s vyhrnutým límcem pršipláště procházel skrz East Village k podniku zvanému Dom. Prostorný sál v bloku viktoriánských domů na Saint Mark’s Place dříve sloužil jako komunitní centrum německých emigrantů, pak tu byla polská restaurace a hudební sál, ale před rokem si podnik pronajal Andy Warhol a udělal z něj avantgardní cirkusovou diskotéku. Zde proběhla série jeho uměleckých show Exploding Plastic Inevitable, v rámci kterých se promítaly experimentální filmy (Andyho Warhola a Paula Morrisseye), konala se taneční představení (umělců z Warholova studia Factory, například Edie Sedgwickové, Warholovy filmové hvězdy a modelky, a fotografa a básníka Gerarda Malangy) a koncerty. Hrála tu skupina Velvet Underground, které Warhol dělal manažera. Z jeho rozhodnutí se zpěvák a autor repertoáru Lou Reed, drobný mladý newyorský Žid, dělil o pódium s Nico, vysokou světlovlasou Němkou těsně před třicítkou. Lou Reed o Nico řekl, že „posunula hranice v tom, jak skvěle můžou lidi vypadat“.

Leonard se s Nico seznámil náhodou. Jednou večer během pobytu v New Yorku zašel do nočního klubu a tam ji spatřil – ledovou královnu usazenou na konci baru jako Marlene Dietrichová. Měla výrazné rysy, porcelánovou pleť, pronikavý pohled a při zvláštním, monotónním zpěvu ji doprovázel jediný instrumentalista, pohledný kytarista. „Úplně mě to uchvátilo,“ říká Leonard. „Už jsem si svoje s blondýnami užil, s blondýnou jsem žil a dlouho jsem z toho měl pocit, že žiju v nacistické příručce. Bylo to pro mne jako repríza.“1 (Jelikož má zřejmě na mysli Marianne, může to také částečně vysvětlovat, proč se Marianne musela odstěhovat během návštěvy Leonardovy matky.)

Žena, která se měla stát příští Leonardovou múzou, se narodila jako Christa Päffgenová v Kolíně nad Rýnem v roce 1938 – čtyři roky poté, co přišel na svět Leonard, a pět let po Hitlerově nástupu k moci. Pracovala v Berlíně jako modelka a herečka – studovala spolu s Marilyn Monroe v New Yorku hereckou metodu Lee Strasberga. Měla za sebou malou roli ve Felliniho filmu Sladký život (1960) a velkou roli ve Striptýzu Jacquese Pointrenauda (1963). Do nahrávacího studia pronikla poprvé v Paříži, když se Sergem Gainsbourgem nazpívala jím složenou titulní píseň pro Striptýz. Její melancholický hlavový hlas ale Gainsbourgovi nevyhovoval a nakonec použil verzi, kterou nazpívala Juliette Gréco.38 Druhý pokus Nico o nahrávání byl úspěšnější – došlo k němu v Londýně v roce 1965 a stál za ním rovněž slavný producent, kytarista Jimmy Page. Její verze písně I’m Not Sayin’ kanadského folkového zpěváka Gordona Lightfoota vyšla jako singl u společnosti Immediate Records. Tuto značku vlastnil Andrew Loog Oldham, manažer skupiny Rolling Stones, jejíž kytarista Brian Jones s Nico chodil.

Poměr s Bobem Dylanem zavedl Nico zpět do New Yorku. Dylan pečoval o jejího syna Ariho, vzešlého z jejího krátkého vztahu s francouzským hercem Alainem Delonem, a napsal v té době píseň I’ll Keep It with Mine, kterou Nico věnoval. Když jí jeho manažer Albert Grossman poslal letenku do New Yorku, Nico předpokládala, že jí chce dělat manažera. Nebylo tomu tak, nicméně přes Dylana a Grossmana se seznámila s Warholem. Warhol ji měl za dokonalou a začal ji obsazovat do svých filmů (v nejslavnějším Chelsea Girls se objevil i tehdy čtyřletý Ari). A Warhol ji také postavil na pódium s Velvet Underground. Její znuděný, omamný, gotický hlas je slyšet na obou stranách prvního singlu této skupiny. Deska s písněmi All Tomorrow’s Parties a I’ll Be Your Mirror vyšla v říjnu roku 1966, přibližně v době, kdy Leonard přehrával Judy Collinsové své písně. Leonard začal Nico sledovat po městě. Jeho neselhávající pud ho vedl z jednoho doupěte newyorského módního polosvěta do druhého.

„Pamatuji se, že jsem zašel do klubu jménem Max’s Kansas City – nikoho jsem v New Yorku neznal a doslechl jsem se, že se tam hodně chodí. Nebyl jsem na nějaké společenské řeči, to na mě bylo moc těžké, tak jsem se jen tak plácal u baru. Přišel ke mně nějaký mladík a povídá mi: ‚Vy jste přece Leonard Cohen, vy jste napsal Nádherné poražené.‘ To tehdy nikdo nečetl, v celé Americe se prodalo jen pár výtisků. Byl to Lou Reed. Odvedl mě ke stolu, kde to bylo samá celebrita – Andy Warhol, Nico. Zčistajasna jsem seděl u jednoho stolu se všemi velkými duchy té doby. [Směje se]“

Ale vás zajímalo hlavně popovídat si s Nico. Jaké to bylo?

„Byl jsem jen jedním z mnoha, co po ní toužili. Byla to záhadná žena. Snažil jsem se povídat si s ní, představil jsem se jí, ale neměla zájem.“

Lou Reed vzpomíná: „Nádherní poražení byla neuvěřitelná, úžasná kniha, lepší než všechno ostatní, ohromně zábavná a složitá. Vzpomínám si, že mi později Leonard řekl, že začal skládat písně poté, co slyšel I’ll Be Your Mirror. Kdo ví.“2 Leonardovi se Reed zamlouval – částečně proto, že se líbil Nico.

Mohli byste očekávat, že se Leonard a Warhol dají dohromady, vždyť oběma splýval život s prací a práce se životem. Ale stejně jako dříve s beatniky Leonard ani tentokrát nezapadl. Cítil se mezi nimi jako sedlák ve městě. Nicméně podle Dannyho Fieldse „nebyl klub, do kterého by Leonard nechodil. Milovali jsme ho. Nico ho milovala, já jsem ho miloval, všichni ho milovali. Měl tehdy úžasnou reputaci – a byl sexy. Nemusel nic moc dělat, stačilo, když nepozvrací stůl.“ Fields sháněl tehdy nové talenty pro newyorskou společnost Elektra Records, byl blízkým přítelem Nico a v polovině šedesátých let znal manhattanskou hudební scénu jako své boty. Oproti tomu Leonarda pronásledovala možná jeho plachost, možná pocit outsidera, možná obojí. Z mladíka, který vymetal kluby, se stával muž, který vlastně do žádného klubu patřit nechtěl, ať už o něj stojí nebo ne.

Nico Leonardovi řekla, že je spíš na mladší chlapy a nebude kvůli němu dělat výjimku. Jejím aktuálním milencem byl její kytarista Jackson Browne, stěží osmnáctiletý písničkář z Jižní Kalifornie. Vypadal jako surfař zkřížený s andělem a svým přirozeně hezkým vzhledem působil ve společnosti mrtvolného Warhola a jeho černě oděné svity nepřirozeně. Brownea dovedla do New Yorku touha po dobrodružství. Když se několik jeho přátel vydalo autem přes Státy a hledali někoho, kdo by se s nimi podělil o výlohy, bez váhání popadl kytaru a matčinu kreditní kartu na benzin. A když dorazili na Manhattan, Browne zadním okénkem uviděl „všechny ty ohromné plakáty s Nico. Byla překrásná, okouzlující.“3 Šlo o upoutávky na její sólová vystoupení. Uváděl je Tim Buckley, zpěvák a písničkář, kterého Browne znal z kavárenského prostředí Orange County. Buckley mu řekl, že Nico shání na plný úvazek hráče na elektrickou kytaru, on „má svoje věci“ a nechce to dělat. Browne si šel půjčit elektrickou kytaru.

Nico otevřela dveře svého apartmá a změřila si ho od hlavy k patě svým pověstným pronikavým pohledem. Mladík, kterého před sebou viděla, se jí líbil, a tak ho pozvala dál. Přezpívala mu své písně a on ji ujistil, že je zvládne zahrát. Zajímala se, jestli nemá nějaké svoje písně, a měl – spoustu. Sice neměl nahrávací smlouvu, ale smlouvu ohledně publikování ano. První písnička, kterou Nico zahrál, byla These Days, silná a trudnomyslná balada, kterou napsal jako šestnáctiletý po svém druhém LSD tripu. Jak Browne vzpomíná, „řekla: ‚tůchle pisníčku natoším‘ – každého bavilo Nico napodobovat, je tak legrační.“4 Vybrala si ještě další dvě Browneovy písně a udělala z něj svého doprovodného kytaristu a milence, obojí s nástupem ihned.

„Nico v tom apartmá bydlela se svým malým synem, kterému byly asi čtyři roky. Měla tam spolubydlícího, takového opravdu mohutného mládence jménem Ronnie. Nosil kožichy a měl spoustu peněz, nevím, co dělal, ale možná to byl majitel nějakého klubu nebo restaurace nebo něco na ten způsob. Byl moc milý a kupodivu o ni neprojevoval žádný zájem, byl to čistě jen její kamarád. Říkal jsem si: ‚No teda, to snad není možný,‘“ směje se Browne. „Vzpomínám si, že tam Leonard chodíval. V té době se zrovna hodně proslavil s písní Suzanne, kterou nazpívala Judy Collinsová, a měl za sebou tu fantastickou knížku Nádherní poražení, která ho zřejmě nějakým způsobem uváděla do rozpaků, čert ví proč. Chodíval taky do klubu, kde jsme hráli. Sedal tam u předního stolu, psal a díval se na ni.“5

Obraz, který nám Browne líčí, poněkud připomíná Smrt v Benátkách – obraz vážného starého spisovatele zasaženého láskou a toužícího po nebezpečné, nedostižné kráse. (Dvaatřicetiletý Leonard mohl dospívajícímu Browneovi připadat vážně starý.) Browne jednoduše předpokládal, že Leonard pro Nico skládá píseň, a svým způsobem měl pravdu, i když Leonard měl dalekosáhlejší plány než pro Nico jen psát. „Něco pro ni složil Bob Dylan, něco Tim Hardin, a ona si udělala tyhle krásné věci po svém tak, jak je ještě nikdo nikdy neslyšel – trochu ve stylu, jakým tehdy zpívala Judy Collinsová. Takže jestli chcete hledat nějakou souvislost mezi Judy Collinsovou a Nico, tady ji máte.“6

Leonard se s Brownem a Nico přátelil. „Četl nám básně, které napsal, a přitom ji zasněně pozoroval. A byly to nádherné básně,“ říká Browne. Několikrát s nimi zašel do Domu, pak se Browne s Nico rozešel. „Byl jsem do ní blázen,“ říká Browne, „a chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že mě bere jen jako epizodu. Takže jsem to ukončil, ale i když už jsme nebyli milenci, dál jsem pro ni pracoval a každý večer jsem ji doprovázel. Pak se to zvrtlo. Někdo ji telefonicky obtěžoval, nějaký stalker. Ona obvinila mě, že jsem to byl já, a udělala mi scénu.“ Browne se vrátil letecky do Kalifornie – právě včas na „léto lásky“. „Nico byla potrhlá a tajemná,“ říká. „Nikomu nechtěla prozradit, odkud pochází – podle mne nechtěla, aby ji lidé brali jako Němku – a pěstovala si pózu ledové královny. Ale přitom měla upřímný dívčí úsměv, a když se rozesmála nahlas, byla jako malé dítě. A skoro všechen čas trávila se svým synem. Nico měla tvář, kterou málokdo zná. Já jí rozuměl a měl jsem ji opravdu rád.“7

A Leonard také. I když ji nikdy nedobyl, byl do ní „bláznivě zamilovaný“.8 Danny Fields se divil:39 „S Leonardem že nespala? S Lou Reedem rozhodně šla! A Nico Leonarda zbožňovala. Věčně mu telefonovala: ‚Ách, Lénnharrrdte‘ – takhle to vyslovovala, německy. ‚Cópak myslíššš, Lennhaarrdte?‘ ‚Tóbě se líbí móje písníšký, Lennhaarrdte?‘ Nico se ráda dávala dohromady s tvůrčími lidmi. Leonard byl pro ni velice důležitý. A samozřejmě že to byla dáma mnoha protikladných emocí.“ Pokud ale šlo o vkus na muže, byla konzistentní – po Jacksonu Browneovi si vyvolila Jima Morrisona a Jimiho Hendrixe. Oběma tehdy bylo jen něco přes dvacet.

„Jima Morrisona jsem párkrát potkal, ale moc jsme se neznali. A Hendrix – s tím jsme vlastně jednou v New Yorku jamovali. Už jsem zapomněl, jak se ten klub jmenoval, ale potkali jsme se tam a on znal Suzanne, tak jsme si ji zahráli společně.“

Vy jste s Hendrixem hráli společně Suzanne? Jak mu to šlo?

„Bral to hodně zlehka. Nepoužíval žádné zkreslení, krásně se do toho položil. Pak jsem se s ním ještě jednou potkal. Šel jsem zrovna po 23. ulici, na které stojí hotel Chelsea, byl jsem tam s Joni Mitchellovou, velmi krásnou ženou, a najednou vedle nás zastaví přepychová limuzína a vzadu sedí Jimi Hendrix a začne se vsedě z auta bavit s Joni.“

Nevadilo mu, že je s jiným mužem, konkrétně s vámi?

„No, víte, choval se opravdu vytříbeně, takže na tom nebylo nic neslušného.“

A Joni se sebrala a odjela s ním a nechala vás tam?

„Ne, to ne. Ale Nico to udělala. Šel jsem s Nico na Jima Morrisona – myslím, že tehdy poprvé hrál v New Yorku v klubu – a objevil se tam Hendrix. Byl nádherný, moc krásný, a já jsem tam přišel s Nico, a když bylo načase jít a já jí povídám ‚půjdeme‘, ona na to: ‚Já tu zůstanu. Běž sám.‘ [Směje se]“

O několik let později potkal Leonard Nico náhodou ve španělské restauraci a baru El Quijote. Když v baru zavírali, zašli k Leonardovi na pokoj do hotelu Chelsea, bylo to hned vedle. Leonard jen projížděl a vzal si malý pokoj, takže si sedli těsně vedle sebe na postel a pokračovali v konverzaci, kterou načali v baru. V jednom okamžiku se Leonard osmělil dát jí ruku kolem ramen, Nico se mu ale vykroutila a praštila ho tak silně, až odletěl. „Její záchvaty zuřivosti a fyzického násilí byly pověstné,“ říká Fields. „A uměla být brutální i jinak, pasivně. Člověk toužil poznat, co je v ní, co si myslí, až se do ní zamiloval. Jako by lidi mlátila láskou: ‚Já nechcí se do tebé zamilofát‘, prásk! Možná chtěla, aby ji dobýval jako jeskynní muž, protože se jí muži báli. Nico Leonarda milovala. Všichni jsme ho milovali.“

Ale v roce 1967 trpěl Leonard pocitem, že „nic neumí“ a že „zapomněl, jak se dvořit dámě“.9 Osaměl ve svém hotelovém pokoji. S plnou hlavou Nico napsal The Jewels in Your Shoulder a Take This Longing, která se tehdy jmenovala The Bells. Obě písně pak Nico zahrál a ta se je naučila. To Nico byla „tou nejvyšší a nejblonďatější“ v písni Memories a múzou pro píseň Joan of Arc. Jak Leonard řekl v Paříži publiku v roce 1974, „tuhle písničku jsem napsal pro německou dívku, kterou jsem znával. Je to skvělá zpěvačka, miluji její písně. Nedávno jsem četl rozhovor, ve kterém se jí ptali na mne a na mou práci, a ona řekla, že na mně ‚naprosto nezáleží‘.“10 Nico inspirovala i píseň One of Us Cannot Be Wrong. Když ho Nico při jedné příležitosti opět odmítla, vrátil se do hotelového pokoje a „ponořil se do svíčkové černé magie“. Použil zelené svíčky, které si koupil v obchodu pro kouzla a voodoo. „Oddal jsem ty dvě voskové svíce,“ popisuje, „a spojil jsem kouř ze dvou kuželů santalového dřeva, provedl jsem spoustu bizarních a okultních obřadů, ale nebylo z toho vůbec nic, jen trvalé kamarádství.“11

Leonard teď bydlel v hotelu Chelsea. Impozantní viktoriánská budova z červených cihel na Západní 23. ulici číslo 222 stojí v někdejší divadelní newyorské čtvrti a nabízí čtyři sta pokojů. Řadu z nich obývali umělci, spisovatelé a bohémové. Pobýval tu Mark Twain, Arthur Miller tu bydlel šest let a chválil hotel Chelsea jako místo, kde nehrozí „vysavače, pravidla ani ostuda“. Dylan Thomas zde strávil svou poslední noc a Sid Vicious tu ve svém pokoji zabil svou přítelkyni Nancy Spungenovou. Hotel posloužil Andymu Warholovi jako dějiště filmu The Chelsea Girls.

Hotel Chelsea byl populární mezi beatnickými básníky i jejich následovníky, rockovými muzikanty – patřili mezi ně Bob Dylan, Jimi Hendrix, Janis Joplinová nebo Patti Smithová, která tu bydlela se svým milencem, fotografem Robertem Mapplethorpem. Patti Smithová hotel popisuje jako „hotel panenek ze seriálu The Twilight Zone“.12 (Leonard se s Patti seznámil o rok dříve a pozval ji na oběd společně s Irvingem a Avivou Laytonovými. „Byla to tehdy taková malá holka,“ vzpomíná Aviva, „hubená, drobná, jako děcko z ulice, žádná prsa, a místo v pořádném oblečení chodila v hadrech. Podle mě tehdy neměla kde bydlet. A Leonard nám řekl: ‚Je geniální, úplně skvělá, jednou udělá díru do světa.‘“)

Po zdech v hale hotelu Chelsea visela spousta obrazů, které manažer hotelu Stanley Bard dostal darem nebo místo peněz. Dveřmi z haly se procházelo do sousední španělské restaurace a baru El Quijote. Nejpomalejší výtah v historii amerických hotelů zvolna zdolával dvanáct podlaží. Žlutě vymalované chodby vedly ke spoustě pokojů lišících se tvarem, velikostí i komfortem. Leonardův pokoj na čtvrtém podlaží osvěcovala holá žárovka. Výbavu tvořila malá černobílá televize, plotýnka a umyvadlo, do kterého prvních deset vteřin po puštění kohoutku tekla rezavá voda. Více než polovinu apartmánů v podniku obývali dlouhodobí hosté. Někteří z nich působili dojmem, že se tu drží jen proto, aby se časem dočkali přesunutí do většího a hezčího pokoje. Byl to „velký bohémský klub“, říká spisovatelka a novinářka Thelma Blitzová. A Leonard, někdejší předseda školního studentského klubu, se tu „cítil jako doma“.

Tato nejnovější verze domova mu dávala všechno, co potřeboval, včetně ženské ruky. Od chvíle, kdy mu jako devítiletému zemřel otec, o Leonarda pečovaly ženy. Při prvních krocích v hudebním byznysu to byly Mary Martinová a Judy Collinsová. Album In My Life bylo její dosud nejúspěšnější, v americké hitparádě vydrželo čtyřiatřicet týdnů, lidé ho poslouchali, hráli ho v rádiu. „Měla jsem nakročeno k popovému úspěchu,“ říká Judy Collinsová, „velkou roli v tom hrála i podpora od Elektry.“ Velký úspěch sklízela i Suzanne a zpěvačka všemožně propagovala i jejího autora, takže se dostávalo pozornosti i Leonardovi. Všiml si ho i John Hammond, který byl u přední americké nahrávací společnosti Columbia Records mužem zodpovědným za hledání nových talentů.

Hammond patřil mezi newyorské aristokraty, jeho matka pocházela z rodiny Vanderbiltů, jeho dědeček byl generálem v občanské válce. Dostalo se mu skvělé výchovy, ale stejně jako Leonard si nakonec vybral jinou cestu. Sympatizoval s hnutím za občanská práva a dal se na dráhu jazzového kritika, nahrávacího producenta a velmi úspěšného hledače talentů. Mezi slavné umělce, které získal pro společnost Columbia Records či se kterými pracoval jako producent, patří Billie Holidayová, Pete Seeger, Count Basie, Aretha Franklinová nebo Bob Dylan. „John Hammond byl génius,“ říká Judy Collinsová. „V Dylanovi dokázal vidět víc než to nudné guthrieovské blues. Podepsal s ním nahrávací kontrakt na tři desky ještě předtím, než vůbec vznikla píseň Blowin’ in the Wind. Vždycky pozorně sledoval, co se děje, a poslouchal. Poslouchal a všiml si, co dělám – chtěl se mnou uzavřít smlouvu pro Columbia Records, ale já jsem se týden předtím dohodla se společností Elektra. A tam jsem tenkrát uslyšel Leonarda, protože tehdy nebylo možné slyšet ho nikde jinde.“ Mary Martinová mezitím Hammondovi volala. Chválila Leonarda, poslala mu Leonardovy knížky a přesvědčovala ho, aby si zašel do newyorského studia CBC a nechal si pustit film Dámy a pánové… pan Leonard Cohen. Přiměla Leonarda udělat demo nahrávku jeho písniček – u ní v koupelně. Seděl na prázdné vaně a zpíval do vypůjčeného kotoučového magnetofonu značky Uher. Jednu kopii nahrávky udělali pro Gartha Hudsona, klávesistu The Band, aby jim písničky přepsal do not pro tisk. Další kopii dostal Hammond až do kanceláře – donesla mu ji Martinová a její kolegyně právnička E. Judith Bergerová, obě si pro tu příležitost oblékly co nejkratší minisukně.

Hammond pak Leonarda telefonicky pozval na oběd v nedaleké restauraci. Po jídle se zeptal, jestli by si nemohl zajít k němu do hotelu Chelsea poslechnout si, jak Leonard hraje. Leonard se posadil na postel pod holou žárovkou a hodinu mu zpíval – mimo jiné Suzanne, The

Stranger Song, Master Song, Hey, That’s No Way to Say Goodbye,

The Jewels in Your Shoulder. A také píseň, o které Hammondovi řekl, že ji složil toho dne: Your Father Has Fallen. Hammond seděl zcela nehybně a se zavřenýma očima na jediné židli v pokoji. Když Leonard konečně dohrál a dozpíval, Hammond otevřel oči a usmál se. „A máte to,“ řekl. Leonard dost dobře nechápal, co má, ale poděkoval mu a vyprovodil ho. Hammond se vrátil do kanceláře a oznámil v Columbia Records, že chce uzavřít s Leonardem smlouvu. Nebylo to naposled, co se takové jeho rozhodnutí ve firmě nesetkalo se všeobecným nadšením. Výkonný ředitel Bill Gallagher se ptal: „Dvaatřicetiletý básník? Nezbláznil ses?“13 V něčem měl pravdu. V roce 1967 se novou poezií stal rock, a ve světě rocku se lidem přes třicet nevěří. Ale Hammond si stál na svém. Larry Cohen, někdejší viceprezident společnosti Columbia/Epic, který měl kancelář hned vedle, si vzpomíná, jak mu Hammond řekl, že „ze všech umělců, se kterými kdy uzavřel smlouvu, je Leonard nejinteligentnější. A když to řekl John, tak to už něco znamená. Kdybyste Johna znali, věděli byste, že si nepotrpěl na fráze. O Leonardu Cohenovi měl opravdu vysoké mínění.“

Dvaadvacátého února Leonard stále ještě bez smlouvy poprvé vystoupil v New Yorku oficiálně naživo jako zpěvák na benefičním koncertě pro rozhlasovou stanici WBAI. Konal se ve Village Theatre na rohu 6. ulice a Druhé Avenue a měl skvělé obsazení – vystoupil mimo jiné Pete Seeger, Tomy Paxton a Judy Collinsová. Bob Fass přišel s nápadem, že by Collinsová mohla přivést Leonarda na pódium a představit ho jako začínajícího umělce, podobně jako to Joan Baezová udělala pro Dylana. Collinsová ihned souhlasila, ale Leonard byl proti. „Řekl: ‚Neumím zpívat a rozhodně nemůžu na jeviště,‘“ vzpomíná Judy Collinsová. „Odpověděla jsem mu: ‚Ale můžeš.‘ Ale Leonard si v té době nedokázal ani představit, že by měl vystupovat před lidmi. Řekla jsem mu: ‚A co kdybys prostě šel a zazpíval Suzanne? Tu písničku každý zná, tak ti to nemůže vadit.‘ Nakonec se nechal přesvědčit.“

Bob Fass vzpomíná: „Judy mi napřed řekla: ‚On nechce,‘ pak mi zavolala znovu a povídá: ‚Rozmyslel si to, přijde.‘ Tak jsme ho dali na program. Večer vyšla Judy na pódium, odzpívala písničku a pak vyzvala na pódium Leonarda. Přišel. Nedařilo se mu naladit kytaru, tak mu nakonec půjčila svou. Začal zpívat, ale snad to bylo ve špatné tónině, nebo se něco přihodilo, možná se neslyšel – zkrátka mu selhal hlas. Řekl: ‚Já nemůžu,‘ a odešel z pódia. Pomyslel jsem si ‚škoda‘ a koncert pokračoval.“ Mnohem později toho večera mu Judy Collinsová oznámila, že by se Leonard chtěl vrátit na pódium. „A taky vystoupil. Řekl jsem si: ‚Ten chlap má vážně odvahu.‘“ Collinsová vzpomíná: „Leonard byl hrozně, opravdu hrozně nervózní, třásl se jako osika. Nikdy v životě ještě takhle před publikem nezpíval, jen po těch malých klubech v New Yorku, kde četl poezii. Začal zpívat Suzanne, ale asi v polovině přestal a odešel z pódia. Ale všem se hrozně líbil. Tak jsem šla dozadu a povídám mu: ‚Musíš se vrátit a dozpívat to.‘ On řekl: ‚Nemůžu,‘ a já mu řekla: ‚Půjdu tam s tebou a budu zpívat s tebou.‘ Takže jsem šla na pódium s ním a dozpívali jsme tu píseň společně. A to byl Leonardův debut.“

V dopise Marianne 23. února 1967 Leonard píše: „Miláčku, včera večer jsem poprvé zpíval v New Yorku, na velkém benefičním koncertě. Vystupovali tam všichni velcí zpěváci, na které si jen vzpomeneš. Judy Collinsová mě pozvala na pódium, v publiku byly přes tři tisíce lidí.“ Popisuje, jak zahrál akord a zjistil, že má kytaru „úplně rozladěnou, snažil jsem se ji naladit a nedařilo se mi vyloudit z krku nic než skřehotání“. Zvládl zazpívat jen první čtyři verše Suzanne, než mu, jak píše, „hlas úplně odešel, takže jsem přestal, řekl jsem jenom: ‚Promiňte, nemůžu zpívat,‘ a zmizel jsem z pódia. Měl jsem prsty jak z gumy, lidi na mě zírali a moje muzikantská kariéra umírala za pokašlávání lidí v zákulisí,“ popisuje Marianne, jak stál otupěle v kulisách a sledoval, jak Collinsová zpívá několik dalších písní, a jak se nakonec dokázal vrátit na pódium a odzpívat The Stranger Song, i když mu dál selhávala kytara i hlas. „Nějak jsem to dozpíval a říkal jsem si, že rovnou půjdu spáchat sebevraždu. Nikdo nevěděl, co dělat a říct. Myslím, že mě někdo vzal za ruku a odvedl mě z pódia. V zákulisí mě všichni hrozně litovali a nemohli pochopit, z čeho mám takovou radost. Hrozně se mi ulevilo, že to nakonec nevyšlo. Nikdy jsem se necítil tak svobodný.“40

Marianne říká: „Seděla jsem tehdy u maminky doma v Oslu s malým Axelem a stalo se něco velmi zvláštního. Můj syn najednou vstal a povídá: ‚Cohne umřel, Marianne,‘ – on tehdy říkal Leonardovi Cohne. A Leonard to popisoval sám tak, že toho večera na tom pódiu ‚umřel‘.“ Leonardův dopis končí oznámením, že se za měsíc nebo za dva vrátí na Hydru a začne pracovat na další knize. „Doufám, že se ti dobře vede, má životní přítelkyně,“ uzavírá dopis Leonard. „Pohled od Axela byl krásný, obejmi ho za mne. Dobrou noc, miláčku. Leonard.“14

Když psal Leonard Marianne v dubnu, tři dny po vystoupení před vyprodaným sálem na uměleckém festivalu Státní newyorské univerzity v Bufallu, pořád ještě plánoval, že bude psát další knihu. Sdělil Marianne, že mu nabídli podzimní turné čtyřiceti koncertů po amerických školách a předtím vystoupení na folkovém festivalu v Newportu a na Expo 67 v Montrealu, a on by „hrozně chtěl“ tu knihu dopsat, než to všechno začne. Ale ono už „to“ začalo. Další zpěvačka s nahrávací smlouvou, Buffy Sainte-Marie, natočila dvě jeho písně, a Nico se chystala natočit The Jewels in Your Shoulder pro své debutové sólové album – samé ženy. Napsal ale Marianne, že je „mrtvý vůči smyslnosti, unavený ctižádostí, líný student vlastní bolesti“. Sdělil jí, že se „vzdal plánů na svatost a revoluci, vykupitelských představ, plánů na hudební mistrovství“. Prý chce být s Marianne na Hydře.15 O několik dnů později jí píše znovu. Tentokrát popisuje tenkou zelenou svíčku, kterou zapaluje ve svém pokoji, „zasvěcenou svatému Judovi Tadeáši, patronovi v beznadějných situacích“.16 O Nico nepadne v dopise ani zmínka. Ale Nico zřejmě nebyla jediná beznadějná situace, kterou měl Leonard s tou svíčkou na mysli.

John Hammond se myšlenky na smlouvu s Leonardem nevzdával. Když společnost Columbia Records získala nového šéfa Cliva Davise, přesvědčil ho, aby k ní dal souhlas. Do kanceláře Martinové na Bleecker Street dorazila smlouva datovaná 26. dubna 1967 – Cohena měla zastupovat společnost Mary Martin Management Inc., producentem se stal Bob Johnston. Smlouva stanovila čtyři roční opce, záloha dva tisíce dolarů byla splatná do třiceti dnů po dokončení nahrávání obou stran dlouhohrající desky. Leonard vytáhl pero a podepsal. A tak získal nahrávací kontrakt s gramofirmou.

Nahrávací studio E společnosti Columbia se nacházelo v šestém podlaží staré budovy rádia CBS na Východní 52. ulici. Když Leonard 19. května 1967, první nahrávací den, vystoupil z kabiny výtahu, jeho zrak padl na velký plátěný poutač s nápisem SHOW ARTHURA GODFREYE. Godfrey, populární rozhlasový komentátor, vysílal svůj denní program z místnosti vedle nahrávacího studia. Byl známý díky své veselé a bezprostřední nátuře – dokonce měl vlastní řadu plastových ukulele a pravidelně na ně ve svém pořadu hrál. Jeho uvolněný přístup se ale nijak nepřenášel na ostatní podivíny a vlasaté muzikanty, se kterými musel sdílet místo na patře.

Leonard s kufříkem a kytarou v ruce připomínal spíše profesora než muzikanta. Prošel těžkými dveřmi a octl se v místnosti velké asi tři čtvereční metry, zato s šest metrů vysokým stropem. V režijní kabině seděl na gauči John Hammond v obleku a četl si noviny. Smluvního producenta Boba Johnstona nakonec z projektu stáhli. „Řekl jsem Leonardovi, že na tom moc chci dělat,“ vzpomíná Johnston, „a Leonard chtěl, abych to dělal, ale řekli mi, že to zkrátka dělat nebudu, že toho mám už tak moc – Dylana, Johnnyho Cashe, Simona a Garfunkela.“ Simon a Garfunkel byli s Johnstonem ve studiu E před půl rokem, natáčeli své slavné album Parsley, Sage, Rosemary and Thyme. John Hammond rozhodl, že převezme Leonardovo album osobně, a přivedl pár doprovodných muzikantů.

Během té první tříhodinové nahrávací frekvence nahráli pět verzí Suzanne, šest verzí The Stranger Song – s kytarou a varhanami, s kytarou a basou nebo jen s kytarou – a šest verzí Hey, That’s No Way to Say Goodbye, pět popsaných jako „rockové verze“ s doprovodnou skupinou a jednu „jednoduchou verzi“ hranou sólově. Hammond z místnosti režie nadšeně hlásil do reproduktoru: „Ať si Dylan dává bacha!“ Hammond „nikdy neřekl nic negativního“, vzpomíná Leonard. „Nanejvýš se krotil v míře chválení. Všechno, co jste dělali, bylo ‚dobré‘, ale něco bylo ‚velmi dobré‘.“ Leonard se časem naučil chápat, že „pokud je něco jenom ‚dobré‘, je potřeba natočit další verzi.“17 Během druhé frekvence natočil čtyři verze So Long, Marianne.

Během dlouhého nahrávání měl spoustu času naučit se, jak to chodí. Leonard často říkal, že album Songs of Leonard Cohen vznikalo těžko, a pracovní záznamy v archivech Columbia Records – ručně psané kartičky zachycující data, časy a obsah nahrávacích frekvencí – to dokazují. Leonard na tomhle albu pracoval od 19. května do 9. listopadu a vystřídal během té doby tři studia a dva producenty. V červnu absolvoval čtvrtou a pátou frekvenci ve studiu B, což byl střešní ateliér ve staré budově Columbia Records na Sedmé Avenue. Tamní výtahy měly ještě obsluhu, operátory v šedých lemovaných uniformách s mosaznými knoflíky a prýmky. Studio bylo menší a jeho fádní a čistě funkční prostředí se Leonard pokusil vylepšit svíčkami a vykuřováním, ale ani pak se tam necítil dobře.

„Nikdy mi to nešlo snadno. Nikdy jsem si v téhle práci moc nevěřil a nedařilo se mi dosáhnout toho, co jsem chtěl. Vždycky jsem měl pocit: Už aby to bylo! A člověk pak ubírá ze svých představ, kousek po kousku, až si nakonec řekne: ‚Kašlu na to, mám hotovo.‘ Už si neříkáte, že to bude krásné, dokonalé a nesmrtelné. Prostě už to jenom chcete mít za sebou.“

Bylo to vaše první nahrávání. Nechal jste prostě Hammonda, ať to dělá po svém, nebo jste měl nějaké zvláštní požadavky?

„Řekl jsem si o velké zrcadlo, to byl můj jediný požadavek. A Hammond měl velmi dobré představy, jak by to mělo vypadat. Přivedl basistu, teď si zrovna nevybavím jeho jméno, ale byl fakt skvělý, a nahráli jsme spolu hodně písniček jen tak ve dvou. Měl úžasný cit. Z těchhle nahrávek byl nakonec základ aspoň pro půlku věcí na desce. Prostě jenom kytara a basa.“

Leonard věděl, jaký zvuk by si představoval, nebo alespoň věděl, jak by to znít nemělo, ale jako nezkušený muzikant to neuměl popsat. Neuměl hrát tak dobře jako doprovodní muzikanti, takže mu naháněli strach. „Nevěděl jsem, jak zpívat s kapelou, s opravdu dobrými, profesionálními muzikanty, kteří to uměli pořádně rozjet. Spíš jsem je poslouchal, než bych se soustředil na sebe, protože byli fakt mnohem lepší než já.“18 Chytrý Hammond kapelu poslal pryč a nechal Leonarda nahrávat s jediným doprovodným hráčem Williem Ruffem, výtečným a intuitivním basistou, který hrával s Dizzym Gillespiem, Countem Basiem a Louisem Armstrongem. Ruffovi bylo upřímně jedno, že Leonard neumí číst noty ani akordové značky. „Mou kytaru doprovázel úžasně. Vždycky mu bylo jasné, co v příští chvíli udělám, dokonale ty písně chápal,“ vzpomíná Leonard. „Byl to jeden z těch vzácných muzikantů, kteří hrají nesobecky a fungují čistě jako vaše opora. Bez něho bych nic nenahrál.“19

Pak se lokace opět změnila, tentokrát to bylo studio C, bývalý řecko-arménský ortodoxní kostel na 30. ulici, kde Miles Davis natočil album Kind of Blue. V té době Leonard nahrával šestnáctou verzi Suzanne a také píseň s názvem Come On, Marianne. „Myslím, že to odjakživa bylo ‚No tak, Marianne, je načase, abychom se začali smát a plakat,‘“ říká Marianne, „ale – pokud si to nevymýšlím – v Kalifornii byla skupina, možná Beach Boys, která měla v písničce podobný text. Když to napsal, znělo mi to jako: ‚No tak, třeba tu loď dokážeme zvládnout.‘ Ale pak jsme zjistili, že to nedokážeme.“

Leonard začal tuhle píseň psát o rok dřív v Montrealu a dokončil ji v hotelu Chelsea, ale během nahrávání ve studiu pořád váhal ohledně dvou slov v titulu a refrénu, které nakonec měly dát té písni zcela odlišný význam. „Nemyslel jsem si, že se tou písní loučím,“ řekl Leonard, „ale asi to tak bylo.“ Nesložil ji jako píseň na rozloučenou, spíše to bylo tak, jako by ta píseň udělala to rozhodnutí za něj. „Jsou autoři, kteří se s lidmi prostřednictvím písní vítají, a jiní, kteří prostřednictvím písní říkají lidem sbohem. A, víte, já jsem spíš autor elegií… Přinejmenším v tomto konkrétním případě,“ řekl Leonard v roce 1979. „Myslím, že pro mnoho autorů má jejich práce prorocké kvality, nemyslím to v nějakém kosmickém nebo náboženském smyslu, ale prostě v rámci jejich vlastního života. Člověk obecně vzato píše o věcech, které se ještě nestaly.“20 To je zajímavé prohlášení. V jeho první části Leonard naznačuje, že dát sbohem je záležitost napsání písničky, tedy něco, co odpovídá jeho vkusu a stylu. Pokud jde o druhou část, jistě nebyl tak pověrčivý, aby věřil, že písně tím, jak nabývají podobu, diktují jeho budoucí skutky. Nicméně když Leonard skládal, šel do hloubky, a zdá se, že to, co tam našel, bylo nutkání odejít.

V červenci si Leonard vzal od natáčení měsíc dlouhou pauzu a najednou měl pocit, jako by ho pustili z vězení. Zatímco byl v New Yorku a zabýval se svou hudební kariérou, ve světě se stala spousta věcí. V Řecku došlo k převratu a vládla tam teď vojenská junta, v Izraeli proběhla šestidenní válka. Leonardův přítel Irving Layton nabídl na izraelském konzulátě své služby armádě, ale odmítli ho.21 Leonard měl ale své povinnosti, kvůli nimž si vzal tu měsíční pauzu. Čekala ho šňůra koncertů.

První proběhl 16. července na slavném folkovém festivalu v Newportu a Leonard za něj mohl opět vděčit Judy Collinsové. Judy byla členkou festivalové rady. Dva roky poté, co tu Boba Dylana vybučeli za elektrickou kytaru, se pořád snažila přesvědčit tradicionalisty, aby se smířili s novými směry ve folkové hudbě – včetně toho, kterým se ubírala ona sama. Chtěla do festivalu zařadit tvůrčí dílnu pro zpěváky a písničkáře, a nakonec si to prosadila. Její seznam umělců, které chtěla pozvat, začínal Leonardem a dalším novým jménem, neznámou písničkářkou Joni Mitchellovou.

Judy Collinsová vzpomíná: „S Joni jsem se seznámila přes Ala Koopera,“ tedy přes rockového muzikanta, který hrál s Dylanem při jeho legendárním elektrickém vystoupení v Newportu. „Zavolal mi, byly tři hodiny ráno, on někde pařil s holkou, která mu řekla, že zpívá a skládá písničky, nechal se k ní pozvat, protože si myslel, že si vrzne, ale když byl u ní, zjistil, že vážně umí zpívat a psát. Dal mi ji na telefon, ona mi zazpívala Both Sides Now a já si to hned musela nahrát.“

„Judy byla hotová studnice objevů,“ říká Danny Fields. „Leonarda jsem vzal poprvé na vědomí, stejně jako spousta jiných lidí, díky Suzanne na jejím albu In My Life ze šestašedesátého. Po zavíračce v klubu Scene, kde se proslavili Hendrix a Tiny Tim, jsme se my, co jsme se považovali za divokou rockovou bandu, sebrali a šli jsme s majitelem Stevem Paulsem k němu domů, do domečku na 18. ulici, a pouštěli jsme si to album. Pak jsem na začátku roku 1967 začal pracovat u Elektry, měl jsem na starost mimo jiné i Judy, a potom se objevil Leonard. Ale doopravdy jsem se s ním seznámil až v Newportu. Jel jsem na ten festival jako zástupce naší gramofirmy a jako všichni jsem se ubytoval v hotelu Viking. Byl krásný a byl tam klid. Nemusel jsem řídit, tak jsem si dal LSD. Byl jsem s Judy a s Leonardem a oni navrhli, že zajdeme k Leonardovi na pokoj.“

Fields vzpomíná: „Seděl jsem na podlaze a rozjímal jsem nad kobercem, oni si sedli na postele a popadli kytary. Leonard učil Judy Hey, That’s No Way to Say Goodbye, a pro mne to byla audionahrávka k vesmíru a k osmi dimenzím existence v tom chlupatém koberci. Když jsem se probral, bylo těsně před svítáním, a oni pořád ještě seděli na postelích s kytarami. Judy povídá: ‚Hele, vypadá to, že Dannymu by prospěla trocha čerstvého vzduchu, pojď, Leonarde, vytáhneme ho na procházku,‘ a šli jsme se projít kolem zátoky, kde vysoko na útesech stojí paláce všech těch zlodějských baronů z Newportu. Vycházelo slunce. Byla to nádhera. A pak jsem letěl zpátky do New Yorku. Večer nato hrála Judy na Rheingold Festivalu v Central Parku a přivedla s sebou na pódium Leonarda, aby zazpíval Suzanne.“

Recenze Leonardova newportského koncertu v New York Times ho popisuje jako „mimořádně působivého zpěváka, jehož vystoupení má hypnotizující, okouzlující účinek“. I tentokrát byl ale Leonard stejně vyděšený jako na benefičním koncertu pro stanici WBAI. „Svěřil se mi, že má hroznou trému,“ vzpomíná Aviva Laytonová, která si ho přišla do Central Parku poslechnout. „Bylo to uprostřed léta, všude spousta lidí, slunce zapadalo a Judy Collinsová řekla: ‚Chci vám představit písničkáře, který se jmenuje Leonard Cohen.‘ Leonard vyšel s kytarou na popruhu a někteří lidé v publiku začali hučet, protože si přišli poslechnout Judy Collinsovou, a ne nějakého neznámého Leonarda Cohena. Takže si je potřeboval získat. Měl před sebou tisíce lidí nacpaných jako sardinky a on jen velice tiše řekl: ‚Dnes je má kytara plná slz a peří.‘ A pak zahrál Suzanne a bylo to. Bylo to neuvěřitelné.“ To, že vystoupení zvládl, oslavil Leonard v soukromí svého pokoje v hotelu Chelsea. Byla tam s ním jen jeho nová milenka, žena, se kterou se seznámil v Newportu, štíhlá a půvabná blondýna, třiadvacetiletá písničkářka s hlasem stejně unikátním, jako měla Nico.

Joni Mitchellová se stejně jako Leonard narodila a vyrostla v Kanadě, ale prostředí, z nichž pocházeli, snad nemohla být odlišnější – Leonard vyrůstal v kosmopolitním městě, Joni obklopená nekonečnou prérií a stejně nekonečným nebem. Byla dcerou důstojníka kanadských vzdušných sil a pocházela z jednoho městečka v Saskatchewanu. Byla to nadaná malířka, a když se jako malá nakazila obrnou (za stejné epidemie, při které onemocněl i Neil Young, její krajan z kanadského venkova), objevila v sobě během dlouhé a osamělé rekonvalescence i talent pro hudbu. Naučila se sama hrát na ukulele a pak i na kytaru. Hrála na ni výtečně, používala vlastní komplikované ladění a styl. V roce 1964 přestala studovat uměleckou školu a rozhodla se, že se stane folkovou zpěvačkou. Přestěhovala se do Toronta, kde se folková scéna točila kolem místních kaváren. V únoru 1965 po krátkém vztahu s jedním fotografem porodila holčičku, o několik týdnů později se vdala za folkového zpěváka Chucka Mitchella a dítě dala k adopci. Manželství dlouho nevydrželo. Joni Chucka opustila, jméno Mitchellová si nechala a přestěhovala se do Greenwich Village. Když se seznámila s Leonardem, bydlela sama v malém hotelovém pokoji.

Na počátku jejich intenzivní romance hrála Joni roli žačky a Leonard byl učitel. Zeptala se ho na seznam knih, které by si měla přečíst. „Pamatuji se, že když jsem poprvé slyšela jeho písně, řekla jsem si, že nejsem taková světačka,“ vzpomíná. „Moje skladby působily v porovnání s těmi jeho velmi dětsky a naivně.“22 Leonard jí nějaké knihy navrhl, například Lorku, Camuse a Knihu proměn. Rychle ale pochopil, že Joni vlastně s ničím pomáhat nepotřebuje, hlavně ne se skládáním. Oba dva napsali píseň s názvem Winter Lady – jsou velmi rozdílné a ta od Joni zřejmě vznikla jako první. A Joni napsala dvě milostné písně odkazující na Leonardovu Suzanne: Wizard of Is, ta má téměř identickou melodii a takřka citované kusy textu („řekneš si, že ho asi miluješ / vždyť k tobě mluví v hádankách“) a Chelsea Morning, která se odehrává v pokoji se svíčkami, vonnými tyčinkami a pomeranči, přičemž slunce proudí dovnitř „jako karamel“, zatímco u Leonarda to byl med.

Leonard vzal Joni do Montrealu, bydleli v domě na Belmont Avenue, kde vyrůstal. Její píseň Rainy Night House líčí „světce“, který celou noc sedí a pozoruje ji, jak spí v posteli jeho matky. Vzájemně si malovali portréty. Leonarda Joni nakreslila na mapu Kanady v písni A Case of You, v níž jí o sobě muž řekne, že je „stálý jako Polárka“. Když se ukázalo, že takový není, Joni o tom opět napsala – v písni That Song About the Midway a v The Gallery, kde muž sám sebe popisuje jako světce, protestuje proti tomu, když jej ona označuje za bezcitného, a prosí ji, aby ho přijala do svého lože.

Teď se poprvé role obracely: Leonard byl múzou ženě, a ne jen tak nějaké. David Crosby, který měl v roce 1968 s Joni Mitchellovou také intenzivní a krátkodobý vztah, ji nazval „největší písničkářkou naší generace“. Vztah Leonarda a Joni do roka skončil. Leonard řekl novináři Marku Ellenovi: „Vzpomínám si, že jsme před lety byli společně v Los Angeles a někdo se mě zeptal: ‚Jaké to pro vás je žít s Beethovenem?‘“ A jaké to tedy pro něj bylo? „Nelíbilo se mi to,“ odpověděl Leonard se smíchem, „a komu by se to líbilo? Je ohromně talentovaná. A také skvělá malířka.“23 Jak říká David Crosby: „Milovat ji bylo velmi snadné, ale bouřlivé. Milovat Joni je trošku jako spadnout do míchačky s betonem.“

V pozdějších letech si Mitchellová zřejmě držela od Leonarda záměrně odstup. „Leonard Cohen se mi nakrátko líbil, ale když jsem si přečetla Camuse a Lorku, začala jsem si uvědomovat, že z těch knih převzal hodně textů, což mě zklamalo,“ řekla v roce 2005 o muži, kterého kdysi charakterizovala jako „zrcadlo mé práce“ a někoho, kdo „mi ukázal, jak měřit hloubku mé zkušenosti“. Teď ho viděla jako „spíše budoárového básníka“24 – sice vznosnější termín než označení „ložnicový bard“, které pro něj později vymyslel anglický hudební tisk, ale přesto zjednodušující. A pečlivý průzkum písní Joni Mitchellové z doby před Leonardem a po něm naznačuje, že na její práci jistý vliv měl. Leonard a Joni zůstali přáteli po celá desetiletí.

Dvaadvacátého července 1967 byl Leonard v Montrealu – vystupoval na světovém veletrhu Expo 67. Byl to důležitý koncert. V Kanadě si uvědomovali, že Expo sleduje celý svět, proto pojali veletrh jako oslavu kanadské nezávislosti a – pokud jde o Quebec – harmonie. Jak napsal kanadský žurnalista Robert Fulford, úspěch veletrhu oznamoval „konec malé Kanady, země, která se obává vlastní budoucnosti a děsí se velkých plánů. Navzdory strašidlu frankokanadského separatismu, který hrozil Kanadě na počátku a v polovině šedesátých let, Expo naznačuje, že nyní vstupujeme do nového a šťastnějšího období našich dějin.“25 Leonard, „básník, písničkář a spisovatel“, jak ho francouzsky charakterizovali v programu, vystupoval v pavilonu mládeže (ačkoliv mu za dva měsíce mělo být třiatřicet). Byl to jeden z menších pavilonů, vybavený židlemi a stoly jako noční klub, a měl vyprodáno.

Při vystoupení v newyorském Central Parku byl Leonard nervózní, koncert v rodném městě ho vystrašil k smrti. V publiku nebyla jen řada jeho přátel, ale i příbuzní. Matka seděla v přední řadě. Byla tam i Erica Pomeranceová a s ní „hejno obdivovatelů Leonarda Cohena, přátelé, příznivci, fanoušci jeho poezie“. Leonard rozestavěl na malé pódium svíčky a řekl lidem v publiku, ať si je přijdou rozebrat a postaví si je na stoly, aby mohl zpívat. „Byl rozpačitý a upřímný, nic nepředstíral,“ napsal montrealský hudební kritik Juan Rodriguez. Slova Nancy Bacalové to potvrzují: „Byl vyděšený, úplně ztuhlý. Když viděl, kolik je tam lidí, řekl mi, že neví, jak se proměnit v někoho jiného. Jak ze sebe udělat umělce na jevišti, když ho znají celý život? Bylo to pro něj strašně těžké.“

Leonard měl před sebou ještě jeden letní festival, folkový festival v Maripose u jezera Innis Lake poblíž Toronta. Pak se vrátil do New Yorku pokračovat s nahráváním alba. V srpnu absolvoval dvě frekvence s Hammondem a pak měl další třítýdenní pauzu, při níž si zaletěl do Los Angeles. Režisér John Boorman uvažoval o filmu založeném na písni Suzanne a chtěl, aby k němu Leonard složil hudbu. To bylo poprvé, co Leonardovi někdo zaplatil cestu přes kontinent. V pokoji hotelu Landmark na něj dokonce čekaly krabičky sirek označené jeho jménem. Zapálil si cigaretu, usedl ke stolu a složil píseň Nine Years Old, ze které později vznikla píseň The Story of Isaac. Z filmu sešlo. Když o tom Leonard při různých příležitostech mluvil, říkal, že se „nedokázal sžít“ s námětem nebo že projekt zrušili, když vyšlo najevo, že na onu píseň nevlastní práva. O právech na Suzanne, Master Song a Dress Rehearsal Rag tvrdil, že mu je „ukradli v New Yorku“.26 Leonard zde totiž s podporou své manažerky založil vlastní vydavatelskou společnost Stranger Music a zapojili do ní aranžéra, producenta a hudebního publicistu Jeffa Chase – Mary Martinová si zřejmě myslela, že jim bude užitečný. Během papírování se nějak přihodilo, že mu Leonard právo na ty písně připsal.

Leonard vzpomíná: „Moje matka byla Ruska, neuměla dobře anglicky, vždycky jsem ji bral jako trochu naivní. Říkala mi: ‚Leonarde, dávej si pozor na ty lidi. Oni nejsou jako my.‘ A já jsem se s ní samozřejmě nepřel, nechtěl jsem se k ní chovat neuctivě, byla to moje matka, ale v duchu jsem si říkal: ‚Mami, přece nejsem malé dítě.‘ Přece mi bylo dvaatřicet, snad už se dokážu o sebe postarat. Ale měla pravdu. Měla pravdu.“41^27

Osmého září nahrál Leonard ve studiu B s Hammondem další čtyři písně, aniž tušil, že je to jejich poslední společná nahrávací frekvence. To, že Hammond přestal na přípravě alba pracovat, zdůvodňovali všelijak. Leonard vždycky říkal, že Hammond onemocněl – a je pravda, že měl zdravotní problémy. Krátce předtím, než získal Leonarda pro Columbia Records, měl volno na zotavenou po srdečním záchvatu, a v následujících letech těchto záchvatů prodělal ještě několik. Dalším vysvětlením, se kterým se můžeme setkat, je nemoc Hammondovy manželky. Ve své autobiografii se ale Hammond o žádné nemoci nezmiňuje, místo toho naznačuje, že měl s Leonardem nějaké hudební neshody. Jak píše, Leonard „byl nervózní“ z Hammondova prostého pojetí písní a „obával se, že jeho hlas nebude znít dost dobře na to, aby se album prodávalo. Snažili jsme se ho přesvědčit, že prostota je jeho hlavní přednost. Nechtěl to slyšet… Zbavili se mě a přivedli si jiného producenta.“28

V Hammondových vzpomínkách týkajících se práce s Leonardem sice tu a tam najdeme nepřesnost, ale Larry Cohen, jeho kolega z Columbie, ho svým svědectvím ohledně stylu produkce podporuje. „Já Johna znám spoustu let. Pracuje tím způsobem, že lidi nemění, nemění jejich zvuk, nechá je takové, jací normálně jsou, jen z nich dostane to nejlepší v tom, co dělají. Nedával Dylanovi žádné pokyny – Dylan přišel s tím, co chce dělat, John s ním podepsal smlouvu a nechal ho pracovat.“

Leonard jednou řekl něco, co naznačuje, že chtěl něco víc než jen prostý zpěv doprovázený kytarou. „Snažil jsem se o takovou věc – chtěl jsem mít v pozadí většiny písní ‚podkladové zvuky‘. Do The Stranger Song jsem chtěl mít zvuk pneumatik na mokré dlažbě, takové harmonické hučení. Hammond už mě skoro nechal odnést nahrávací zařízení do auta. A pak mě nechal udělat něco, co bylo skoro stejně dobré. Dostal jsem kontakt na šílené vědce po celém New Yorku, kteří měli různá zařízení na tvorbu zvuků. Bohužel uprostřed těchhle pokusů Hammond onemocněl.“29 Ať už to bylo jakkoliv, po čtyřech měsících namáhavé práce na debutovém albu neměl Leonard nic. Byl opět na začátku.

10

Prach dlouhé bezesné noci

Od chvíle, kdy Leonard poprvé zahrál Judy Collinsové své písničky, uplynul jen rok, ale během toho roku se událo tolik věcí, jako by celý svět byl na speedu. Nicméně některé věci se nestaly – především Leonard pořád nenatočil svoje album. Připadalo mu, že je to čistě jeho osobní problém, že nedokáže nahrávat. Judy Collinsová právě dokončila svou sedmou desku Wildflowers. Obsahovala tři další písně, které Leonard napsal, ale sám je dosud nedokázal nahrát. V žebříčcích singlů se nacházela i druhá coververze Suzanne, tentokrát nahraná Noelem Harrisonem, anglickým hercem stejně starým jako Leonard. Ten musel podléhat pocitu, že práva na tuto píseň ztratil ve více ohledech. A protože posluchači měli Suzanne spojenou s ním, musel cítit, že ztrácí i sama sebe. Když nahrávací frekvence skončily, úplně ho to rozhodilo. Týden zůstal zavřený ve svém hotelovém pokoji a kouřil spoustu hašiše. V New Yorku se cítil ztracený už dřív, za studií na Kolumbijské univerzitě. Tehdy se po roce sebral a vrátil se do Montrealu ke svým přátelům. Ale teď měl s Columbia Records rozdělanou práci, takže zůstal a obrátil se k lidem, kteří mu v New Yorku nejvíc připomínali uměleckou komunitu: k Warholově skupině a k obyvatelům hotelu Chelsea.

Tyhle dva kruhy se v něčem překrývaly. Edie Sedgwicková, svůdná blondýnka a nejslavnější z Warholových hvězdiček, se přestěhovala do hotelu Chelsea poté, co nešťastnou náhodou podpálila byt, který jí koupila matka. Edie se vyplazila po podlaze ven a vyvázla jen s popálenou rukou. Jejím novým domovem se stal hotelový pokoj na čtvrtém podlaží, na stejné chodbě bydlel Leonard. Když přišel za Leonardem na návštěvu Danny Fields, zeptal se ho, jestli zná jeho kamarádku Edie. Leonard, řekl, že nezná. „A chtěl bys ji poznat?“ ptal se Fields. „Je to kouzelná osobnost, každý si ji hned zamiluje.“ Leonard měl zájem, Field zaběhl k Edie do pokoje a našel ji s Brigid Berlinovou, další z někdejších Warholových hvězdiček. Buclatá a nenápadná Brigid možná neokouzlovala vzhledem, ale rozhodně to byla osobnost. Když ji Fields poprvé spatřil, vystupovala ze žlutého taxi oděná jen do sarongu kolem pasu a mezi obnaženými prsy se jí houpal dětský fonendoskop. Nesla si velkou falešnou doktorskou brašnu, kterou s sebou tahala neustále. Uvnitř schovávala ampulky s „něčím, co namíchala jako nějaký šílený vědec“ ze složek jako tekutý amfetamin a vitamin B. „Pobíhala kolem se stříkačkou a křičela: ‚Dostanu tě!‘ A taky vás dostala, píchla vám injekci do zadku rovnou skrz kalhoty.“ Chováním si vysloužila přezdívku Brigid Polk, z anglického „poke“, píchat. Warhol ji spolu s Edie a Nico obsadil do hlavních rolí ve filmu The Chelsea Girls.

Když tehdy Fields vstoupil do pokoje, spatřil, že se obě ženy „střídají ve vybarvování omalovánek“ – věnují se zábavě, kterou člověk starší sedmi let provozuje snad jen na speedu. „Brigid usnula na tubě lepidla a přilepila se k podlaze. Chvíli se pokoušela odtrhnout, ale pak to vzdala a jen tam tak ležela. V krbu byly pozůstatky po ohni a ve svícnech svíčky, které pořídila ve voodoo obchodě, kam všichni včetně Leonarda chodili pro kouzla a mastičky. Povídám: ‚Edie, je tu slavný básník a písničkář Leonard Cohen, chtěl by se s tebou seznámit.‘ A ona řekla: ‚No tak ho přiveď, já se jen namaluju.‘ Když se Edie začala líčit, dokázala u toho strávit třeba tři hodiny, vážně. A tak jsem jí řekl: ‚Je to obyčejný chlápek, už takhle vypadáš krásně. Jdu pro něj.‘“

Leonardův pohled v pokoji ihned upoutaly Ediiny svíčky. Namířil si to přímo k nim, zastavil se u nich a hleděl. „První, co jí Leonard řekl, bylo: ‚Koukám na ty svíčky. To vy jste je sem takhle uspořádala?‘ ‚Uspořádala? Co tím chcete říct? Vždyť jsou to jen svíčky.‘ A on na to: ‚Ne, to je velice nešťastné uspořádání, jak jste je sem postavila. Znamená to neštěstí nebo smůlu.‘ Edie se zachichotala a bylo to. Nechal jsem je samotné s těmi svíčkami. Ale počkejte, zakrátko poté to tam chytlo plamenem a ten pokoj totálně vyhořel. Edie zase utekla po podlaze, a když sáhla na kliku, zase si spálila ruku.“

Brigid Polk byla umělkyně. Mezi její nejslavnější díla patří série „maleb prsy“, kdy si namáčela ňadra do barvy a tiskla je na papír. Vytvořila také „knihu kokotů“. Vzala knihu s čistými listy a nechala lidi (muže i ženy) namalovat své pohlaví. K účastníkům tohoto projektu patřili malíř Jean-Michel Basquiat, herečka Jane Fondová a Leonard. Leonard ale odmítl nakreslit svůj penis a místo toho na stránku napsal: „S dovolením budu ve tvé knížce za plachého.“ Zapojil se, a přitom se nezapojil – což dobře charakterizuje jeho vztah s Warholovou skupinou. Byli mu ale bližší než hippie scéna západního pobřeží, která začínala dobývat New York: „Hnutí hippies bylo takové nanicovaté. Trhali květiny ve veřejných parcích a strkali je do hlavní pušek, ale při táboření po sobě nechávali binec. Neměli žádnou disciplínu,“1 řekl. Warholův pop art byl pro něj navíc zajímavý tím, že sám právě přecházel od literatury k popu, ze slonovinové věže ke komerčnímu umění. A modelky či hvězdičky kolem Warhola byly zdrojem příjemného rozptýlení a příležitostného požitku. Leonarda náhodou zachytili na filmový pás ve společnosti Warholovy hvězdičky Ivy Nicholsonové ve filmu B.O.N.Y. (Boys of New York), který pod Warholovým vedením natočil texaský nadšenec Gregory Barrios. Ale Leonard vlastně jen procházel kolem.42

Stýskalo se mu po Marianne, stýskalo se mu po Hydře. Chodil jíst sám do řecké restaurace, pil retsinu, objednával si z řecky psaného menu, hrál si z hudebního automatu řecké písně. Poslal Marianne dlouhou a něžnou báseň, kterou pro ni napsal. Začínala

Tohle je pro tebe

ta kniha co jsem ti chtěl číst

až zestárneme

teď jsem jenom stín

roztěkaný jako impérium

ty jsi ta žena

co mě pustila.

A končila

Toužím po hranicích

svého toulání

hýbu se

energií tvé modlitby

protože klečíš

jako kytice

v kostnaté jeskyni

za mým čelem

a já jdu za tou láskou

cos mi vysnila.2

Na Leonardovo naléhání přiletěla Marianne s malým Axelem do New Yorku a Leonard ji začal seznamovat s životem ve městě. Jak Marianne vzpomíná, bral ji do všech „svých oblíbených kavárniček“. Nakupovala v portorickém obchodě s magickými předměty, který tak často navštěvovali Leonard a Edie. Kupovala svíčky a vonné oleje kouzlící na hladině vody v Leonardově rezavé hotelové vaně nádherné obrazce. Na oběd chodili do restaurace El Quijote, kde ji Leonard seznámil s Buffy Sainte-Marií, jež se Marianne líbila. Představil ji také Andymu Warholovi a svým hotelovým známým. Mnozí z nich jí připadali nenormální. Jak Marianne vzpomíná, byla to „podivná scéna“. V duchu musela temný a izolovaný hédonismus Leonardova života v New Yorku srovnávat s tím, jak žili na Hydře, kde byli „bosí, chudí a zamilovaní“. Začínala si ale také uvědomovat, že Leonard nechce, aby s ním žila. Sám bydlel v hotelu Chelsea, Marianne se s nyní devítiletým Alexem přesunula do apartmá na Clinton Street. Bydlela tam s nimi Carol Zemelová, manželka Leonardova přítele Henryho Zemela a studentka Kolumbijské univerzity.

Ve dne byl Axel ve škole a Carol Zemelová na univerzitě. Marianne se věnovala drobné tvorbě, vytvářela z kovu a vlny koťátka. Po večerech, když Carol hlídala Axela, je prodávala po ulicích před kluby. Nebylo to pro ni právě vhodné prostředí a Leonard ji žádal, aby s tím přestala. Vysvětloval jí, že o ni má strach, ale nedala na něj. Do potíží se dostala jen jednou, když se samotná vypravila do kina na Warholův film – cestou zpátky na ni někdo vytáhl nůž a obral ji o výdělek. Leonard se s Marianne stále stýkal, vzal ji na koncertě Janis Joplinové do zákulisí a seznámil je. Ale trávil s ní pořád méně a méně času. Marianne věděla, že má jiné partnerky. Načas jí zpříjemnil situaci Steve Sanfield, jejich přítel z Hydry, když přijel do New Yorku shánět peníze na nové róšiho zenové centrum. Aspoň si měla s kým povídat. Ze všech sil se snažila, aby to fungovalo, zůstala v New Yorku rok, ale šťastná tam nebyla. Když skončila škola, vrátila se do Evropy.

Leonard si sbalil věci a vrátil se z hotelu Chelsea do pochybného hotelu Henry Hudson na Západní 57. ulici. „Byl to ohavný podnik, díra, brloh,“ říká Danny Fields. „Myslel jsem si, že pro něj byl hotel Chelsea možná až příliš veselé místo, že potřebuje být někde, kde je to dostatečně odpudivé a poničené.“

Po čtyřtýdenním výpadku v natáčení konečně znovu začali pracovat na desce. Columbia našla nového producenta, šestadvacetiletého Johna Simona. Vzpomíná, že tehdy byl „prostě jen jeden z mnoha začínajících producentů v Columbii – tedy až do chvíle, než jsem jim vydělal spoustu peněz s nahrávkou Red Rubber Ball.“ Píseň, jejímž spoluautorem byl Paul Simon (což je jen shoda jmen), nahrála pod vedením Johna Simona kapela Cyrkle a stala se takovým hitem, že ji znal dokonce i Leonard. („Moc se mi líbila a líbí se mi pořád,“ tvrdí.) Tím si John Simon vydobyl „kancelář s oknem a nahrávání se slibnými umělci“ – nejprve se Simonem a Garfunkelem, pak s Leonardem Cohenem.

John Simon nevěděl nic ani o Leonardovi, ani o dosavadní pohnuté historii desky. „Leonard mi řekl, že bydlel v hotelu Chelsea a čekal, až John Hammond naplánuje nějakou nahrávací frekvenci, a když se pak konečně blížilo datum nahrávání, John mu zavolal a o měsíc to odložil. Pokud se správně pamatuji, Leonard si řekl o jiného producenta, protože už měl toho věčného čekání dost. Co vím, Hammond nebyl nemocný. Navštívil jsem Johna u něj v kanceláři a měl pro Leonarda jen samou chválu.“

Simon si začal číst Leonardovy verše, a aby se lépe seznámili, pozval ho do prázdného domu svých rodičů v Connecticutu, aby si v klidu promluvili o albu. „Myslím, že Leonardovi bylo prostředí toho domu blízké. Byl také z dobře situované intelektuálské židovské rodiny. Šel jsem si lehnout, a když jsem ráno vstal, našel jsem Leonarda, jak si listuje v tatínkových knihách. Oznámil mi, že byl vzhůru celou noc.“ Simon si poslechl „akustické nahrávky, spíš demosnímky“, které Leonard pořídil s Hammondem, a pak se dohodli, že s nahráváním začnou 11. října 1967. Když Leonard dorazil do studia B na první frekvenci, nečekali na něj žádní muzikanti, jen mladý producent a dva zvukaři vyslaní z odborů. („Producent může jen mluvit,“ vysvětluje Simon. „Pokud nejste v odborech, máte přísně zakázáno sahat na techniku, na mikrofony, na mixážní pult, na cokoliv.“)

„Leonard působil sebevědomě a zpíval skvěle,“ vzpomíná Simon. „Jeho hlas měl hezkou barvu, dobře intonoval.“ Veliké zrcadlo tentokrát ve studiu chybělo, Leonard si prostě sedl, hrál a zpíval. Během dvou měsíců absolvovali se Simonem ve studiu B a E jedenáct frekvencí. V New Yorku byl pořád i Steve Sanfield, tak ho jednou Leonard pozval do studia. „Přehrál mi všechny svoje písničky jednu po druhé a byl jsem z toho paf,“ vzpomíná Sanfield. „A producent z toho byl zřejmě taky paf, protože prohlásil: ‚Z tohohle bude skvělé album.‘“

Sanfield v New Yorku bydlel u svého přítele Mortona Breiera, autora knihy Masky, mandaly a meditace. Chystali se sejít se skupinou mladých chasidských studentů – Sanfield se sice vážně zajímal o zenový buddhismus, ale neztratil přitom zájem ani o judaismus. Totéž platilo i pro Leonarda, kterého pozvali, aby šel s nimi. Cestou narazili na kruh prozpěvujících lidí – byli to stoupenci Hare Krišny vedení svámím Bhaktivedántou, který poprvé navštívil Spojené státy. Zpíval si s nimi i Allen Ginsberg. Leonard řekl Sanfieldovi, ať jdou bez něj, že chce zůstat tady. Sanfielda setkání s chasidy nakonec nezaujalo a vrátil se právě v době, kdy se prozpěvující kruh lidí už rozpadal. Leonard byl stále na tom místě, kde ho opustil. „Co tomu říkáš?“ zeptal se ho Sanfield. „Pěkná písnička,“ odpověděl Leonard.

Podobně málomluvný Leonard byl, i když mu Sanfield vyprávěl o svém učiteli, o vlivu, který měl na jeho život róši Džóšú Sasaki. Ten den večer ale pak přišel za Sanfieldem k Breierovi domů a řekl mu: „Chtěl bych ti vyprávět jeden příběh.“ Jak Sanfield vzpomíná, „dlouho do noci mi rozvláčně líčil historii falešného mesiáše Šabtaje Cviho. Zeptal jsem se ho: ‚Proč mi to vykládáš?‘ A on odpověděl: ‚No, říkal jsem si, že bys to měl slyšet.‘ Myslím, že mi to vyprávěl, protože jsem tak vychvaloval svého učitele, róšiho.“ Leonard byl ke svatým mužům podezřívavý. „Vědí, jak na to,“ vysvětloval o tři desetiletí později, když žil v róšiho klášteře. „Vědí, jak si získat lidi kolem sebe, to je jejich trik.“ Vysvětloval, že tomu rozumí, „protože já jsem to ve svém malém měřítku taky uměl. Jako kluk jsem byl slušný hypnotizér.“3

Když se Leonard a Sanfield vypravili na snídani, byly čtyři hodiny ráno, „a koho na ulici nepotkáme,“ vzpomíná Sanfield. „Bhaktivedántu v tom jeho hábitu.“ Když se k nim guru přiblížil, Leonard se ho zeptal: „Jakže je ta melodie?“ Bhaktivedánta začal „Hare Krišna“ – „a my jsme se chytili, chodili jsme po ulicích a prozpěvovali jsme si.“

Ve studiu to Leonardovi pořád moc nešlo, ale když měli se Simonem za sebou čtvrtou noční frekvenci, už dal dohromady tři konečné verze: You Know Who I Am, Winter Lady a po devatenácti neúspěšných pokusech i Suzanne. Za další tři týdny a čtyři frekvence k nim přibyla konečná verze So Long, Marianne – písničky, kterou nahrál více než tucetkrát se dvěma producenty a dvěma odlišnými názvy. Celkem Leonard od května 1967 nahrál s Johnem Hammondem a Johnem Simonem pětadvacet autorských skladeb. Deset z nich se dostalo na jeho debutové album, ke čtyřem se vrátil na druhé a třetí desce a ze dvou se staly bonusy na reedici alba Songs of Leonard Cohen v roce 2003 (Store Room a Blessed Is the Memory).

Zbývalo devět nahraných písniček, což by téměř vystačilo na další album: The Jewels in Your Shoulder, Just Two People (neboli Anyone Can See), In the Middle of the Night, The Sun Is My Son, Beach of Idios, Nobody Calls You But Me, Love Is the Item, Nancy, Where Have You Been Sleeping a Splinters. Dodnes žádná z nich nevyšla. Jewels in Your Shoulder hrál Leonard v dubnu 1967 při vystoupení na univerzitě v Buffalu ve státě New York, někde mezi lidmi je velmi vzácný acetátový výlisek raných demonahrávek s Love Is the Item. Zbytek čeká někde na polici.

Když Leonard dokončil nahrávání zpěvu a kytary, pustil se do práce John Simon. Napsal aranžmá pro smyčce a doprovodné vokály, o něž se postarala především tehdejší Simonova přítelkyně Nancy Priddyová (na obalu se ale její jméno neobjevilo). Simon také k Leonardově stopě přidal další nástroje. „Byl jsem rád, že mi Leonard dal prostor k úpravě jeho aranží, že jsem si mohl trochu pohrát,“ vzpomíná Simon. „Dodnes jsem moc spokojený se svými úpravami, s tím, že tam zní ženské hlasy místo nástrojů.“ Jenže Leonardovi se producentova práce moc nelíbila. Hammondova produkce na něj údajně byla příliš drsná, Simonova zase ne dost.

Co přesně se vám na tom nelíbilo?

„John Simon některé písničky aranžoval výtečně, třeba Sisters of Mercy, která pořád stojí na mé kytaře. Chtěl jsem ženské hlasy a vymyslel pár krásných sborových partů. Na Suzanne jsme se neshodli, chtěl tam mít těžký synkopovaný klavír a asi i bicí. Jenže já u žádné písně bubny nechtěl a na tom jsem trval, což byl kámen úrazu. Simon by nejspíš rád změnil i harmonii, měl pocit, že by to mohlo víc šlapat, jenže já nechtěl, chtěl jsem, aby ta písnička stála jen na mém brnkání, a on měl pocit, že to nemá spodek. A další věc, na které jsme se neshodli, byla So Long, Marianne, v té byly takové složité změny rytmu, ta písnička se někdy prostě zastavila a pak zas pokračovala, a mně připadalo, že se zasekává. Ale je to podle mě výborný producent a dotáhl ten projekt do konce. Jak by řekl můj kamarád Leon Wieseltier: „Nejlepší je na tom, že je hotovo.“

To je mi jasné, po tak dlouhé době.

„No, když John Hammond onemocněl, byl jsem z toho dost vedle a měl jsem pocit, že jsem s těmi písněmi ztratil kontakt. Dokonce jsem se v New Yorku vypravil k hypnotizérce, chtěl jsem po ní, abych ty písničky zase prožíval jako dřív. Byl to zoufalý krok, ale řekl jsem si, že to zkusím. Nefungovalo to, nedokázala mě zhypnotizovat. [Směje se] Ta příhoda mi pořád připadá zábavná.“

Neshody pokračovaly, až to nakonec Simon vzdal. „Prohlásil: ‚Smíchej si to sám. Beru si dovolenou,‘“ vzpomíná Leonard. „A tak jsem to udělal.“4 Leonard měl k ruce studiového zvukaře Warrena Vincenta. Když se Vincent zajímal, v čem je problém, Leonard odpověděl, že se mu nelíbí aranže: orchestrace Suzanne je přehnaná a Hey, That’s No Way to Say Goodbye zní moc jemně. „To nejsem já,“ stěžoval si. „Nevěřím, že něžnost musí znamenat slabost.“ Vincent odpověděl: „Uvidíme, co se dá dělat.“ „No, když to nepůjde, spáchám sebevraždu,“ utrousil Leonard.5

Nico ten týden náhodou vystupovala v New Yorku u Steva Paula, ve sklepním nočním klubu Scene, který vypadal jako jeskyně nebo labyrint a byl populární jak u příznivců rocku, tak mezi společenskou smetánkou. Šňůra vystoupení byla reklamou pro její sólový debut Chelsea Girl s písněmi Jacksona Browna a Boba Dylana, ale ničím od Leonarda. Domovská kapela klubu Scene se jmenovala Kaleidoscope, byla to psychedelická folkrocková skupina, mladí kluci ze západního pobřeží: David Lindley, Chris Darrow, Solomon Feldthouse a Chester Crill, virtuózní muzikanti, kteří ovládali řadu strunných nástrojů z nejrůznějších kultur. Byla to jejich první koncertní šňůra na východním pobřeží a čekalo se, že odehrají sérii koncertů v Café Au Go Go, ale po prvním vystoupení jim majitel řekl, ať už nechodí, že v New Yorku není na dlouhovlasé hippies z Kalifornie nikdo zvědavý. Steve Paul se nad nimi smiloval a nabídl jim na tři týdny svůj klub jako útočiště.

Chris Darrow vzpomíná: „Scene byl tehdy v New Yorku důležitý klub, a když jsme tam první večer hráli, přišel každý, kdo něco znamenal: Andy Warhol s celou svou svitou, Frank Zappa, Mothers of Invention, Cyrkle. Moderoval Tiny Tim. Toho večera jsme se seznámili s Leonardem Cohenem. Přišel za mnou po prvním setu. V tom světle byl hrozně bledý, víc než kdokoli, koho jsem kdy viděl. Měl na sobě černou koženou bundu a nesl černou aktovku – na to si vzpomínám moc dobře, muzikanti v roce 1967 většinou vypadali úplně jinak. Můj táta byl vysokoškolský profesor a Leonard vypadal jako on, hodně akademicky. Působil velmi sebevědomě, jako kdyby tam patřil. Prostě ke mně přišel a řekl: ‚Natáčím desku pro Columbii a myslím, že jste prostě skvělí. Nechtěli byste si na ní zahrát?‘“

Když pro ten večer dohráli, zašli do jídelny s řeckými hamburgery, která byla hned nad klubem. Rozhovor se stočil k Řecku a k tomu, jak tam Leonard rád bydlel. Chester Crill vzpomíná, že Leonard se zmínil o jedné věci, která se mu na Řecku líbila: mohl tam bez předpisu dostat ritalin, povzbuzující prostředek, který se používá především při léčbě narkolepsie a hyperaktivity. Crill Leonardovi řekl, že přestal brát LSD od doby, kdy ho někteří výrobci začali řezat ritalinem. „Leonard na to řekl: ‚No, já to měl fakt moc rád.‘ Prý to bylo dobré na soustředění.“

Následující odpoledne za nimi Leonard s aktovkou a kytarou zašel do hotelu Albert, kde bydleli na společném pokoji. Jediné místo, kde se neválely všemožné nástroje, byla postel, tak si na ni sedl a zazpíval jim svoje písničky. „Dost dobře jsem nevěděl, co s nimi,“ říká Crill. „Znělo to jako pokus o folk, ale tak trochu popově. Ale na pop byly ty písničky zase dost neobvyklé, neměly tu typickou strukturu A-B, A-B.“ David Lindsey dodává: „Mně se líbily. Říkal jsem si, že je to trochu neobvyklý přístup, ale v té době dělali lidé spoustu neobvyklých věcí. Spousta těch písní měla skvělé texty a on je dokázal velice prostým způsobem podat. A bylo vidět, že se mu líbíme, což bylo fajn.“ Domluvili se, že přijdou do studia a něco mu na desku nahrají. Crill vzpomíná: „Říkal jsem si: ‚Sice to k ničemu nebude, ale koneckonců umíráme hlady a za ty peníze se najíme. Odehrajeme si v Bostonu svoje a hurá domů.‘ Vlastně nás to zachránilo.“

Kaleidoskope přitáhli do studia E všechny možné strunné nástroje, třeba harfovou kytaru, basu, housle, mandolínu nebo pár kousků z Feldthousovy blízkovýchodní sbírky. Crill a Darrow jeli náhodou výtahem s Arthurem Godfreyem. „Vzpomínám si, že jsme s klukama v taxíku cestou zpátky poslouchali jeho rozhlasový pořad a říkal tam: ‚Musel jsem jet výtahem s nějakou bandou špinavých hipíků‘,“ vypráví Crill. Ve studiu svítily svíčky a Leonard byl zabraný do diskuse s brblajícím mužem za pultem. „Prý že jsme utratili všechny peníze, už takhle je to nejdražší album, jaké jsme kdy dělali, bla bla bla. Pak nám pustili nahrávku, producent za sklem nám přes mikrofon oznámil: ‚Máme jen jednu stopu, takže tam nemůžeme dát dva nástroje,‘ a začala desetiminutová hádka. Chudák Leonard si stál na svém: ‚Nechci tam tu zvonkohru‘, protože všechny ty nahrávky vážně zněly jako aranžmá pro dva orchestry a kolotoč. Jako guláš, do kterého naházíte všechno kolem. Kvůli starému vybavení navíc trvala příprava déle než samotné hraní. V hotelu to znělo jako takové klidné písničky, jenom kytara a zpěv, a teď z toho byl hotový Vjezd gladiátorů, proboha. Jeho skladby nepotřebovaly bohatá aranžmá a ženské vokály. Znělo to jako první album Tiny Tima. Bylo mi toho chlapa fakt líto.“

Leonard ve studiu zpíval ty písně tak, jak je hrál původně, před přidáním dalších stop. „Prošli jsme spoustu písniček,“ říká Chris Darrow, „a v podstatě jsme zkoušeli, co koho napadlo. Pamatuju se, jak jsem poslouchal jeho kytaru a snažil jsem se pobrat, jaký to má vlastně rytmus, protože měl takový zvláštní amorfní styl hraní, bez začátku a konce. Podle mě byl problém v tom, že moc dobře věděl, co chce, ale nedokázal to vysvětlit producentům a ostatním muzikantům. Nikdy jsem nezažil, že by na někoho nebo na něco nadával, ale bylo to jeho první album, jako muzikanta ho lidi neznali a jemu se některé věci nedařilo sdělit.“

Zkoušením se nezdržovali. Skupina improvizovala a Leonard se ozval, když se mu něco líbilo nebo když chtěl přidat další nástroj. Na to se ozvala námitka z režie – řekli mu, že se na stopu vejde jen jeden. Crill vzpomíná, že když Leonard začal protestovat, „prohlásili, že se s tím nedá nic dělat, že tak to prostě je. Bylo to pro něj hrozné. Pro nás ne, pro nás každá minuta nahrávání znamenala víc peněz, abychom mohli vypadnout z New Yorku.“

Kaleidoscope nahráli s Leonardem celkem tři frekvence, dvě dlouhé a jednu krátkou. Hráli v písních So Long, Marianne, Teachers, Sisters of Mercy, Winter Lady a The Stranger Song. Na albu nebyli uvedeni, ale to žádný z doprovodných muzikantů. Lindley o tom říká, že je tehdy brali „jako tancující medvědy nebo cvičené lachtany“; pro doprovodné hráče to byla prostě jen příležitostná práce. I John Simon už se věnoval něčemu jinému, teď natáčel skupinu Blood, Sweat and Tears a podle vlastních slov si dával velký pozor, aby nebyl ve studiu, když natáčeli Leonard a Kaleidoscope. Měl pocit, že pro Leonarda udělal, co mohl, a jestli Leonard chtěl jeho práci předělávat, bylo to pro něj zklamání. „Ale bylo to jeho album,“ dodává. „A byl starší než já, takže mi nezbylo než vychovaně ustoupit.“

I když mezitím uplynulo přes čtyřicet let, Simon na to album stále pěje chválu. „Suzanne je sakra dobrá písnička, tu nahrávku zbožňuju. Smyčce a ženské hlasy společně s tím sytým hlasem a kytarou vytvářejí bohatou vrstvu zvuku. Hey, That’s No Way to Say Goodbye taky patří k mým nejoblíbenějším – stejně jako v Suzanne tam kytara jde v terciích s vokálem. Moc se mi líbí dívčí sbor, ten je můj, a taky ten nástroj, co zní jako brazilské berimbau nebo hluboká brumle. To nejspíš hraje někdo z Kaleidoscope. To platí i pro tu mandolínu v Sisters of Mercy – pak mi říkejte něco o vyumělkovanosti. Pokud jde o So Long, Marianne – doslechl jsem se někde, že Leonard řekl, že nechce mít na albu žádné bubny. No a vidíte, jsou tam. Stereo tehdy bylo novinka a neměl jsem s ním zkušenosti ani já, ani ten člověk, co to míchal. Těžko říct, kdo za to může, ale basa a buben skončily náhodou na stejné straně sterea, což se rozhodně nedělá. U The Stranger Song musím pořád přemýšlet o tom textu. V tomhle prorazil cestu Bob Dylan, naučil lidi poslouchat promyšlenější a méně banální písňové texty než obvyklý pop, ale Leonard je složitější. Má ráznější rytmus a čistší verš. Tam, kde Dylanův jazyk v duchu tradice Woodyho Guthrieho a blues and folku míří ‚k lidem‘, je z Leonardových textů slyšet vzdělanější, exponovanější, kultivovanější básník. Ale Leonard nebyl jen básník, co si jen tak brnkal. Má úžasně rychlou prstovou techniku. Líbí se mi nálada veršů v One of Us Cannot Be Wrong, je v nich podtón horoucí mladistvé smyslnosti, ale zároveň jsou zábavné. Pokud jde o ten pochybný konec se zobcovou flétnou, kde Leonard začne pískat a škrtí se hlasem ve výšce, co k tomu říct? Byli jsme mladí.“

Leonard říká: „Vždycky vzpomínám na něco, co mi řekl Irving Layton o tom, co se žádá od mladých básníků, a podle mě to platí i pro začínající zpěváky: ‚Dvě nejdůležitější vlastnosti mladého básníka jsou arogance a drzost.‘ Jen velice silná sebedůvěra vás může udržovat na nohou ve světě, který se snaží každého umlčet.“6

Album Songs of Leonard Cohen vyšlo 26. prosince 1967, v zimě po „létě lásky“.43 Leonardovi bylo třiatřicet, což podle norem šedesátých let znamenalo, že byl starý jako Metuzalém. Na fotografii pro obal alba se nijak nesnaží svá léta maskovat – je na něm portrét pořízený v newyorském metru v automatu. Sépiově tónovaná fotka se smutečním černým rámečkem ukazuje vážného muže ve tmavém saku a bílé košili, nepochybně dospělého. Klidně by to mohla být fotografie mrtvého španělského básníka. Když ji položíme vedle snímku Leonardovy tváře vzadu na obale knihy Porovnejme si mytologie, na které vypadá upjatěji a ne tak vzdorovitě, napadne nás, že jeho bezedné oči toho během těch jedenácti let od první knihy do první desky asi hodně viděly. Zadní stranu obalu tvoří barevná kresba ženy v plamenech – obraz mexické svaté, na který Leonard narazil v obchodě, kam chodil kupovat svíčky a lektvary. Ničím to nepřipomíná obaly jiných alb z té doby.

Ale Leonardovo album bylo jiné než cokoliv v té době – nebo vlastně v jakékoliv době. Ty písně zněly zároveň nově a starodávně. Zpíval je s autoritou muže zvyklého na to, že mu lidé naslouchají (vždyť na to také byl zvyklý). Jejich obrazy a témata – válka a zrada, touha a beznaděj, sexuální a duchovní dychtivost, náměty, které čtenáři jeho poezie už znali – odpovídaly rockovému duchu doby, ale slova, kterými je vyjadřoval, byla hutná, vážná a tajemná. To album má hypnotickou moc – vytváří ji kumulativní efekt tempa a časování, repetitivní kytarové figury i Leonardův neuspěchaný, autoritativní hlas. A díky této hypnotické moci posluchač jeho skladby nejen chápe, ale zažívá je a věří jim.

Postavy písní jsou stejně záhadné jako v písních Boba Dylana, třeba ten nacisticky sadistický muž se zlatým božským tělem, s nímž zpěvák sdílí milenku v písni Master Song. A Dylanovo jméno také v recenzích alba Songs of Leonard Cohen často zaznívalo, především při rozboru textů. Leonardova zahořkle humorná skladba inspirovaná Nico One of Us Cannot Be Wrong, píseň o muži, který se trápí, ale nenechá se vášní zničit, má cosi společného s Dylanovou Leopard-Skin Pill-Box Hat. Ale poetika Leonardových veršů je upřímnější a zvládnutější. Vždyť ovládal nejen literární a rétorické techniky, ale i liturgii.

Úvodní Suzanne působí jako milostná píseň, ale je to hodně záhadná milostná píseň. Z obrazu ženy se v ní přechází k vizi Ježíše, který nejprve kráčí po vodě, ale pak skončí zrazen otcem na kříži. So Long, Marianne je podobná: začíná jako romance, ale pak si uvědomíme, že žena, která zpěváka chrání před samotou, ho zároveň ruší v modlitbách, a tím ho zbavuje božské ochrany. Dvě ženy v písni Sisters of Mercy nejsou jeho milenky, takže je zpodobnil jako jeptišky. (Leonard tuto píseň složil během sněhové bouře v kanadském Edmontonu, poté co se ve dveřích srazil se dvěma mladými baťůžkářkami. Nabídl jim svou hotelovou postel, a když hned usnuly, pozoroval je z lenošky a psal. Když se dívky ráno probudily, písničku jim zahrál.) Ano, byť jsou čisté a svaté, naděje na romantiku je tu vždycky – pro muže, který v Oblíbené hře napsal, že žena steloucí hotelovou postel, ve které se právě pomilovali, měla „ruce jeptišky“. V těch písních je spousta milenek, ale také učitelé, páni a spasitelé. U muže, který popisuje své zasvěcení v písni pojmenované Teachers, můžeme váhat, zda se jedná o šílence, nebo o svatého muže mluvícího v hádankách.

Snad nejzáhadnější skladbou alba je The Stranger Song, mistrovská, mnohavrstevnatá píseň o exilu a putování. Jak říká Leonard, zrodila se „z tisíce hotelových pokojů, z deseti tisíc nádraží“.7 Tím cizincem je možná Žid, dědičný exulant, věčně na útěku před vrahy a před Bohem, možná trubadúr, kterému je vykořeněnost nezbytností, možná spisovatel, v němž by rodinný život zničil nutkání psát. Láska je tu opět prezentována jako nebezpečná záležitost. Máme tu Josefa, dobrého manžela a Žida, hledajícího místo, kde by mohla jeho žena porodit dítě, které není jeho a jehož existence přinese další problémy jeho lidu. Ve „svatém pokeru“ nemá smysl otálet a čekat na šťastnou kartu. Jediný způsob, jak vyhrát, je podvádět, skrývat veškeré emoce, nebo se držet poblíž východu.

Americký hudební kritik Anthony DeCurtis napsal ve svém komentáři k reedici alba v roce 2003, že i kdyby Leonard natočil jen toto jediné podmanivé album a zmizel, „jeho postavení jednoho z nejnadanějších písničkářů naší doby by i tak zůstalo neotřesitelné“. Americký tisk ale první vydání alba přijal mnohem chladněji. Arthur Schmidt pro Rolling Stone napsal: „Ani to nedokážu celé doposlouchat. Jsou zde tři vynikající písně, jedna dobrá, tři jasné průšvihy a tři úplné nesmysly… Člověk může nebo nemusí být básník (on zrovna je, a skvělý), ale to ještě neznamená, že je písničkář.“8 Donal Henahan z New York Times Leonarda chválil jen opatrně: „Cohen je dobrý básník a dobrý romanopisec, a nyní přišel s dobrou nahrávkou vlastních písní.“ Leonard podle něj má hlas „smutného muže těžícího ze sebelítosti a pubertální osamělosti“ a na „stupnici vyšinutosti“ jej umisťuje „někam mezi Schopenhauera a Boba Dylana“.9

V Británii přijali album kladně. Tony Palmer jej v Observeru pochválil.44 Kritik Karl Dallas z týdeníku Melody Maker napsal: „Předpovídám, že se o něm bude hodně a hodně mluvit. Jeho písně jsou velmi komplexní. Nikdo ho nemůže podezřívat z podceňování publika.“10 V Kanadě se albu nepodařilo proniknout do žebříčků, v Americe se probojovalo jen na nižší příčky nejlepší stovky, zatímco v Británii se dostalo na třináctou pozici. Podobně odlišná přijetí sklízel Leonard po téměř celou svou hudební kariéru.

Když v roce 1968 poskytoval rozhovory, aby propagoval své album, zřejmě si hledal cestu ve světě nové pop music, do něhož vstoupil. Britským novinářům si stěžoval, že mu americký tisk nerozumí: „Pořád mě strkají do intelektuálského pytle, ale tam nepatřím. Nikdy jsem se nepokládal za Básníka s velkým B, chci jenom psát písničky pro lidi, protože věřím, že lidé budou rozumět věcem, kterým rozumím já. Chci psát ten druh písniček, které si pustíte v autě v rádiu. Nechci dosáhnout nějaké virtuozity. Chci psát písničky, kterých si lidé ani nevšimnou, ale za pár dnů si je budou prozpěvovat a ani si nebudou pamatovat, kde je zaslechli.“11 Ale navzdory řečem, že chce, aby ho brali jako lidového umělce, odmítl „koncerty za patnáct tisíc dolarů, protože jsem na nich prostě nechtěl hrát“. A dodal: „To, že v té záležitosti hrají roli peníze, na mě má neblahý magický vliv.“ Když se rozhodoval, že se místo psaní začne věnovat hudbě, byly pro něj peníze důležitou motivací, ale v rozhovoru Melody Maker prohlásil, že už uvažuje o tom, že hudby nechá. „Cítím se teď stejně, jako když jsem dokončil Nádherné poražené. Na konci té knihy jsem věděl, že už další nenapíšu, protože jsem do téhle dal všechno, co jsem měl.“12

Mluvil sice o tom, že se vrátí do Řecka, ale prozatím zůstával zapřažený v soukolí propagace a dál si zkoušel různé masky, aby zjišťoval, jak mu sedí. Pro Beat se charakterizoval jako anarchista „neschopný hodit bombu“.13 New York Times řekl: „Když vidím, jak se ženská tvář mění při vyvrcholení, jehož jsme dosáhli společně, tehdy vím, že jsme se setkali. Opravdu jsem pro matriarchát.“ A byl také pro kříž: „Ukřižování bude opět vnímáno jako univerzální symbol, nikoliv jako projev sadismu, masochismu nebo arogance.“14 V článku pro Playboy v roce 1968 řekl: „Mám něco společného s beatniky a ještě víc s hippies. To, co přijde po nich, se mi možná ještě víc přiblíží.“15 Titulek článku to shrnul dost dobře: RENESANČNÍ MUŽ. Na fotografii pořízené na Hydře vidíme melancholického kanadského Newyorčana, který vypadá spíš jako herec z němého filmu představující floridského obchodníka s nemovitostmi – má klobouk s širokou střechou, tenký knírek a ve tváři lstivý úsměv.

Reklamní slogan, který Leonardova nahrávací společnost zpočátku používala pro propagaci alba, obsahoval citát z recenze v Boston Globe: „James Joyce není mrtvý.“ Pak jej ale nahradili citátem z článku v Playboyi: „Byl jsem psancem od patnácti let.“ Doplnili jej poněkud nepřípadným snímkem usmívajícího se neoholeného Leonarda v pruhovaném pyžamu. Ležel na té fotce vedle svého melancholického portrétu z přebalu alba. V Británii byla kampaň poněkud chytřejší. Společnost CBS vydala na počátku roku 1968 levný výběr The Rock Machine Turns You On s písněmi Dylana, Simona & Garfunkela, Spirit, Tima Rose, Taj Mahala a také s Leonardovou Sisters of Mercy.

Leonard v té době v mizerném pokoji hotelu Hudson odpovídal na otázky novináři z Montreal Gazette. Sice ještě před několika týdny mluvil v tom smyslu, že není jisté, jestli ještě nějaké album natočí, ale teď reportéra ubezpečoval, že bude v country stylu. A jak už plánoval dřív, má namířeno do Tennessee.

11

Kovbojské tao

Leonard uměl jezdit na koni i střílet z pušky, a ačkoliv o sobě tvrdil, že v sobě nemá ani špetku sentimentality, uměl zazpívat písničku Hanka Williamse tak, že člověka vzala za srdce. Pokud měl tedy nějaký z městských newyorských intelektuálů přes třicet šanci na vlastní pěst přežít ve venkovském Tennessee, byl to on. Ale v New Yorku měl ještě práci. Jeho americké nakladatelství Viking se chtělo svézt na propagační kampani alba, takže vydali podruhé Nádherné poražené a připravovali na červen 1968 novou knihu básní s titulem Výbor z poezie 1956–1968.45 První Leonardova sbírka básní chystaná k vydání ve Spojených státech měla obsahovat kromě výboru z předchozích knih i dvacet nových básní včetně té, kterou naškrábal pro Maritu na zeď podniku Le Bistro. Spoustu básní vybrala pro sbírku Marianne. Většinou šlo o lyrické a osobní básně na téma lásky a ztráty. I když jejich milostný vztah už v podstatě skončil, nahlodaný časem, vzdáleností a Leonardovými názory na domácký život a přežití, stále ještě mezi nimi přetrvalo jisté pouto.

Leonard měl sice důvody zůstat prozatím v New Yorku, ale nic ho nedrželo v hotelu Hudson, takže se přestěhoval zpět do Chelsea. Po několika dnech si všiml ženy, která měla zřejmě podobný denní režim jako on – ve tři v noci se potloukala po hotelu ve snaze najít něco k pití a společnost. Janis Joplinová se do hotelu Chelsea nastěhovala, když nahrávala se skupinou Big Brother & the Holding Company své druhé album, produkoval ho John Simon. Když se Leonard jednou v noci vracel z jídelny Bronco Burger a Janis ze studia E, octli se spolu v kabině hotelového výtahu a pak i v posteli. Orální sex, který mu Janis poskytla, Leonard umělecky zvěčnil napřed v první verzi písně Chelsea Hotel, kterou zpíval živě, ale nikdy nenatočil, a pak v druhé verzi, kterou nahrál v roce 1974 pro album New Skin for the Old Ceremony. V průběhu let to setkání vypulíroval do historky pro pódium. „Nehledala mě, hledala Krise Kristoffersona. A já nehledal ji, ale Brigitte Bardotovou. Ale v rámci procesu eliminace jsme skončili jeden druhému v náruči.“1 V černém humoru jeho slov se ozývá osamělost a upřímnost. Leonardovy pozdější verze té historky už nebyly tak černé, spíš připomínaly situační humor. Řekl, že se jí zeptal, koho hledá, a když mu to řekla, zavtipkoval: „Drahá dámo, to máte štěstí, já jsem Kris Kristofferson.“2 Tak či tak, Janis se s ním spokojila.

Je zajímavé, že vývoj toho, jak Leonard to setkání líčil, se ubíral stejným směrem, jakým se měnily verze písně Chelsea Hotel. První verze byla otevřenější a emotivnější:

Překvapení, spím s tebou, holka

slyším tvůj sladkej vzdech…

všechny tvý lístky

se válí na zemi

tolik šatů jsi měla

a nic tě neskrývá

když záříš očima

v můj nejtemnější kout.

Druhá verze byla uměřenější, nesentimentální:

Nemůžu se starat o každou padlou červenku…

Zas tak často na tebe nemyslím

V ní to setkání působí až všedně, obzvlášť v porovnání s extravagancí Leonardovy básně „Slavnost“, kde protagonista prožívá orgasmus při felaci („kleč, dokud k tobě se stenem nepodklesnu / jako ti bozi v klenbě střechy / stržené Samsonem“46). Později se Leonard při několika příležitostech omluvil za to, že Joplinovou jmenoval jako múzu té písně – a dívku, jejíž ústa se o něj tehdy postarala. „Jí to nevadilo,“ řekl, „ale mé matce ano.“3 Dost možná. Ale ve skutečnosti to vadilo Leonardovi. Jednak to byla jedna z mála situací, kdy se neprojevil jako gentleman, ale navíc tím, že odhalil z mystéria příliš mnoho, nevhodně ukázal své karty. Janis pro něj byla záležitost na jednu noc a můžeme s jistotou říci, že nebyla jedinou dívkou v hotelu Chelsea, která ho orálně uspokojila. Ale něco z ní, nebo z toho, co se jí stalo, zřejmě zůstalo Leonardovi pod kůží. (Janis Joplinová o necelé tři roky později ve věku dvaceti sedmi let zemřela v hotelu v Los Angeles na předávkování heroinem a alkoholem.)

V mezidobí mezi vyhazovem z Byrds a založením Crosby, Stills & Nash se David Crosby v Miami seznámil s Joni Mitchellovou. Když ji poprvé uslyšel zpívat v kavárně, „zamiloval se“. Vzal ji s sebou do Los Angeles a ona se k němu nastěhovala. Crosby začal své nové lásce shánět nahrávací smlouvu a zároveň se pasoval na jejího producenta. „Byla úžasná a kouzelná, a ačkoli jsem nebyl doopravdy producent, bylo mi jasné, že někdo musí bránit lidem v tom, aby chtěli nacpat to, co dělala, do normální škatulky s basou, bicími a klávesami, protože by to tím úplně podělali.“ Navzdory jeho dobrým úmyslům pro něj natáčení alba s Joni „byla fakt otrava“ – pracovat s Beethovenem nebylo o nic lehčí než žít s Beethovenem. Když náročné nahrávání skončilo, Joni Crosbyho překvapila návrhem, že by mohl produkovat druhé album jejího kamaráda Leonarda Cohena.

Crosby o Leonardovi nic nevěděl, znal jen Suzanne v podání Judy Collinsové, tu považoval za „jednu z nejhezčích písniček“, které kdy slyšel. Ale Joni byla neodbytná, takže Crosby zamluvil na 17. a 18. květen dvě nahrávací frekvence v losangeleském studiu společnosti Columbia Records. V tomto velkém sále předtím nahrával s Byrds. Leonard zřejmě nebyl proti tomu, co mu Joni naplánovala, a přiletěl do Los Angeles. „Nepamatuji se, že by mi cokoliv řekl o tom, jak si to představuje,“ vzpomíná Crosby. „Prostě to nechal na mně. Chudák.“ Během první frekvence natočili jednu píseň, Lady Midnight. Druhého dne další dvě, Bird on the Wire a Nothing to One.

„Nebyla to nejpříjemnější zkušenost,“ říká Crosby. „Je to pro mne trapná vzpomínka, hořká pilulka, protože dneska bych ho zvládl produkovat jako nic, ale tehdy jsem neměl ponětí, jak ho nahrát. Poslouchal jsem, jak zpívá, a protože jsem sám spíš melodický zpěvák, neměl jsem tušení, co si s Leonardovým hlasem počít. Jediný zpěvák, který se Leonardovi aspoň vzdáleně podobal, byl Bob Dylan, a toho bych taky nesvedl natáčet. Když Byrds zkusili nahrávat Dylanovy písně, úplně jsme je předělali, přidali jsme vícehlasy a rytmus, z té původní podoby nic nezbylo. Jasně jsem chápal, že Leonard je jeden z největších žijících básníků a textařů, takže jsem si řekl, že bude nejlepší vést ho směrem, kterým se ubíral Dylan, nechat ho ty verše spíš deklamovat než zpívat. No, ten nápad ho nepotěšil.“

V Crosbyho verzi písně Nothing to One zpívá Crosby doprovodný vokál, zatímco jeho pojetí písně Bird on the Wire působí trochu jako kavárenská verze Byrds: zní to jako folk-rock s náznakem rytmického popu. Tyto dvě nahrávky se po čase dostaly k posluchačům jako bonusy na reedici alba Songs from a Room z roku 2007. Crosbyovská verze Lady Midnight zůstává dosud ukryta v archivu. „Dlouho jsem si nebyl jistý, jestli mi Leonard odpustil,“ vzpomíná Crosby na tu zkušenost. „Bůh ví, že si zasloužil někoho chytřejšího a zkušenějšího, než jsem byl já. Ale Bob Johnston věděl přesně, co dělá.“

Na Boba Johnstona narazil Leonard v Los Angeles. To není zrovna místo, kde by se lidé snadno jen tak náhodou seznámili, protože tam každý popojíždí autem po nekonečných bulvárech z jednoho důležitého jednání na druhé, ale Johnston si dal záležet na tom, aby se stal v tomhle ohledu výjimkou. Jak o člověku, který nahrál mnoho jeho nejlepších alb, napsal Bob Dylan, Johnston byl „neskutečný“.4 Podobně jako Bůh byl všudypřítomný, v očích mu blýskalo a bylo vždycky lepší dobře si rozmyslet, jestli chcete kritizovat jeho způsoby, obzvlášť pokud jste pracovali pro nahrávací společnost. Johnston byl (a pořád je, i teď v osmdesáti) individualista, houževnatý vousatý zrzek se silným texaským přízvukem a hudbou v krvi. Jeho pradědeček byl klasický pianista, jeho babička skládala písně, jeho matka dostala jako dvaadevadesátiletá písničkářskou Grammy, jeho žena Joy Byersová psala hity Elvisi Presleymu. Johnston také skládal, ale tenkrát byl slavný především jako producent nejslavnějších a nejvlivnějších muzikantů. Ačkoliv byla teprve polovina května, měl už za sebou od začátku roku 1968 natáčení Dylanova alba John Wesley Harding, Bookends od Simona & Garfunkela, By the Time I Get to Phoenix Martyho Robbinse, The Story of Bonnie and Clyde Flatta a Scruggse a Cashovy desky At Folsom Prison. Některá z těchto alb stále ještě čekala na vydání jako autobusy v depu. První deska Leonarda Cohena mu sice utekla, ale o to víc s ním chtěl natáčet v budoucnu.

„Ohledně další desky jsem neměl žádné plány,“ tvrdil Leonard. „Nepřipadalo mi to nutné. Ale pak jsem jednoho dne potkal Boba Johnstona a líbilo se mi, jak mluvil. Chápal mé první album, přesně věděl, co se na něm povedlo a co bylo špatně.“5 Johnston vzpomíná: „Leonard se zeptal: ‚Nedáme to dohromady?‘ a já na to: ‚No jasně.‘ Zrovna jsem si pronajal farmu Boudleauxe Bryanta, dva tisíce akrů.“ Bryant a jeho žena Felice byli úspěšní písničkáři z Nashvillu, autoři hitů jako Love Hurts nebo All I Have to Do Is Dream. „Řekl jsem Leonardovi o té farmě,“ pokračuje Johnston, „a on zareagoval: ‚Jednou budu mít taky takovou farmu a napíšu pár alb.‘ Povídám mu: ‚Tak to udělej teď,‘ dal jsem mu klíče a on se tam na dva roky nastěhoval.“

Ale nejprve se Leonard vydal na Hydru. Jeho vztah k tomuto druhému domovu byl úplně jiný než jeho „neurotický vztah“ vůči Montrealu. Chtěl se posadit jen tak v krátkých rukávech na sluníčko, zapálit si cigaretu a sledovat, jak zvolna plyne život. Chtěl se vrátit k jednoduchému životu v domě na kopci s Marianne a jejím dítětem. Potěšilo ho zjištění, že vojenský převrat poměry na ostrově příliš nezměnil. Když řecká vláda zakázala nejen dlouhé vlasy a minisukně, ale také řadu hudebníků a umělců, členové komunity na Hydře se nějaký čas scházeli v noci po hospodách – zamkli dveře, stáhli rolety a pouštěli si zakázanou hudbu. Ale vojenští velitelé Hydru ani nezaregistrovali, nebo jestli ano, nesešlo jim na ní. Přesto tu ale došlo k jistým změnám, které Leonard nemohl ignorovat. Za prvé George Johnston a Charmian Cliftová už nevysedávali u stolu na slunci před Katsikasovým obchodem a nečekali na příjezd trajektu s novinami a nově příchozími. Za druhé v domech na kopci svítilo v noci elektrické světlo.

Již o tři roky dříve vstal Leonard jednoho dne z postele a zjistil, že mu domů proniklo dvacáté století. Jak vzpomíná Marianne, „Leonard týden ležel, bylo mu zle – podnikl s Irvingem Laytonem výlet po ostrovech a chytil nějakou chřipku. Když vstal, šel do pracovny, podíval se z okna a zjistil, že přes noc natáhli nové elektrické vedení a že se mu před oknem kříží dráty. Seděl v té houpací židli, kterou jsem si přinesla z mého domečku. Přinesla jsem mu šálek horké čokolády a sundala jsem ze zdi kytaru, která tam visela – byla úplně rozladěná. A jak jsme tam seděli, ptáčci si sedali na ty dráty jako noty do osnovy. Slyšela jsem, jak Leonard začal: ‚Jako pták – na drátě…‘ Bylo to krásné. Ale trvalo mu tři roky, než měl pocit, že je ta písnička hotová.“

Ukončit jejich vztah bylo také na dlouho. V roce 1970 Leonard při uvádění písničky So Long, Marianne na koncertě vysvětlil: „Žil jsem s ní asi osm let, vždycky tak šest měsíců v roce, druhý půlrok jsem trčel někde jinde. Pak jsem si uvědomil, že s ní žiju čtyři měsíce v roce, pak dva, a kolem toho osmého roku jsem s ní žil pár týdnů v roce a řekl jsem si, že je načase napsat pro ni tuhle píseň.“ Ale jen co začal zpívat, zase přestal a dodal: „Pořád s ní pár dnů v roce žiju.“6

Marianne o konci jejich vztahu říká jen toto: „Pro mne byl pořád stejný, byl to gentleman, měl v sobě ten stoický klid a úsměv, za kterým se schovává, takže nevíte, jestli mluví vážně, nebo žertem. Milovali jsme se a pak ten čas uplynul. Byli jsme vždycky přátelé, pořád je to můj nejlepší přítel a vždycky ho budu milovat. Jsem šťastná, že jsem v tom životním období Leonarda potkala. Spoustu mě toho naučil, a doufám, že jsem mu pomohla k několika veršům.“

Z Hydry se Leonard vydal do Londýna, kde toho léta dvakrát vystoupil v BBC. Poprvé v rámci rozhlasového pořadu Top Gear moderovaného Johnem Peelem, váženým a vlivným britským diskžokejem, který byl nadšeným fanouškem Leonarda Cohena od samého počátku jeho hudební dráhy. Druhé vystoupení byl televizní koncert, během kterého Leonard přehrál téměř všechny písně ze svého prvního alba a tři další, které se se později dostaly na další desky. Pak přidal ještě improvizovaný, sebeironický opilecký popěvek s názvem There’s No Reason Why You Should Remember Me. Oba pořady měly úspěch. Album Songs of Leonard Cohen se v Británii dostalo do Top 20, z Leonarda se tu nesporně stala poprocková star. Začalo se o něm vědět i ve Spojených státech. To léto se o něm psalo ve dvou článcích v New York Times. Jeden se zabýval zkoumáním nového písničkářského hnutí v popu, druhý, doplněný fotografií Leonarda a Dylana, rozebíral otázku, jestli je možné chápat popové písňové texty jako poezii.

Americký úspěch Leonardovy nejnovější básnické sbírky Výbor z poezie do všeho vnášel ještě větší zmatek. Text na záložce přebalu oslovoval posluchače pop-rocku s informacemi o Leonardově albu a písních nazpívaných Judy Collinsovou, Buffy Sainte-Marie a Noelem Harrisonem. Příslušníkům literárního undergroundu byly zase určené zmínky o nevoli, s jakou se setkali Nádherní poražení. Na kritiky a akademiky mířil obrat „soudobý minnesängr“ (zpívající básník německé rytířské tradice) a na citlivé povahy měly zapůsobit přívlastky „eklektický, hledající, hluboce osobní“.7

Ale vzdělaní čtenáři, především ti v Kanadě, nepřijali jeho posun do oblasti popu snadno. Stal se tím „veřejnou osobou“, což, jak napsal Michael Ondaatje, znamenalo nebezpečí, že „budeme měřit Cohena naším zájmem, ne kvalitou jeho psaní“.8 Podle něj jsou Cohen a Dylan „veřejní umělci“, kteří spoléhají především „na svou schopnost brát cynicky jak svá ega, tak svou populární svatost, na které přitom usilovně pracují. Mohou balamutit lidi z médií, která jim slouží jako tlampače, a přitom si zachovávat integritu a působit na posluchače upřímným dojmem.“ To zní jako správný náhled na věc, ačkoli si novináři tuto hru často uvědomovali a interpretovali Leonarda jako oživlou románovou postavu, zatímco úkol rozebírat jeho výtvory slovo od slova ponechávali akademikům. Leonardovy básně se teď díky publicitě a prodejům jeho prvního alba začaly prodávat v dosud nepředstavitelném objemu. Šlo o čísla, která bychom čekali u rockového alba, ne u knihy poezie. Vybraných básní se prodalo dvě stě tisíc výtisků.

Po krátkém propagačním pobytu v Londýně se Leonard vrátil do New Yorku, do hotelu Chelsea. Ubytoval se v pokoji číslo 100, který později neblaze proslul kvůli Sidu Viciousovi a Nancy Spungenové, opřel kytaru v rohu a na stůl postavil psací stroj. Na noční stolek si položil rozečtené knížky: román Myra Breckinridgeová od Goreho Vidala (který několik kritiků označilo za pornografický, podobně jako Nádherné poražené) a Chasidská vyprávění Martina Bubera – příběhy o rabínech hledajících osvícení. A náš potomek Aarona začal navštěvovat scientologickou církev.

Scientologie bylo tehdy nové náboženské hnutí, se kterým přišel na počátku padesátých let americký romanopisec L. Ron Hubbard. Najde se v něm i něco ze starých náboženství, třeba osmicípý kříž a posvátné knihy. První z těchto knih, Dianetika, je fantaskní směs všeho možného včetně východní mystiky a Freuda. Je to v určitém smyslu předchůdce knih o sebezdokonalování a jako taková se prodávala v ohromných nákladech. Slibuje se v ní uzdravení nevědomé mysli, které vyřeší všechny fyzické a psychické problémy, a tím vede k osvobození od bolestí a traumat, k univerzálnímu bratrství, ke konci válek a k jednotě s vesmírem. Není divu, že v Americe v roce 1968 sklízela scientologie velké úspěchy – traumatizovaných mladých lidí hledajících jakékoliv odpovědi zde bylo až dost. V paranoidní atmosféře se toho dělo opravdu hodně – zavraždili Martina Luthera Kinga a Roberta Kennedyho, lidé v ghettech se bouřili, probíhaly protestní akce na univerzitách, mladí Američané, které posílali do Vietnamu, se vraceli v rakvích. A nepomáhaly ani drogy, ani tradiční náboženství.

Hubbardovo náboženství používalo v duchu moderní doby slogan „Scientologie funguje“ a jeho přívrženci šířili svou zvěst mezi mladými lidmi po ulicích. Odrážel se v něm také zakladatelův zájem o sci-fi, protože zahrnovalo i ufony a prapodivné přístroje a používalo vlastní jazyk. Hubbard tvrdil, že nejsilnější lidský pud je pud přežití, ale tento pud narušují engramy, mentální stopy fyzických a duchovních traumat, která člověka poutají k minulosti. Přišel proto s auditingem, prostředkem sloužícím k odstranění této zátěže. Tento proces spočíval v znovuprožití minulých traumat pod dohledem auditora, scientologického poradce, zatímco adept byl připojen k e-metru, plechové krabici se stupnicí. Po úspěšném auditingu jste se dostali do čistého stavu, takže jste byli připraveni stát se thetanem (duchovním Já) a žít v bezbolestné současnosti. Leonard o scientologii soudil, že navzdory všemu šarlatánství má „velmi dobré základy“,9 a objednal se k auditingu.

V noci to v hotelu Chelsea žilo. Lidé, kteří za denního světla málokdy vycházeli z pokoje, ožívali a měli chuť se družit, často na pokoji Harryho Smithe. Smith byl mimořádný člověk, v pětačtyřiceti letech vypadal jako excentrický stařec. Měl divoce rozcuchané bílé vlasy, neudržované vousy a klenuté čelo. Silné brýle zvětšovaly jeho jasné, inteligentní oči. S ptáčky, které choval, žil ve tmavém, mrňavém pokoji bez příslušenství na osmém podlaží. Místnost měl přecpanou kuriozitami: kouzelnými hůlkami, indiánskými šaty kmene Seminolů, ukrajinskými kraslicemi, sbírkou papírových letadýlek, esoterickými knihami a zvláštními starými americkými nahrávkami. V hudebních kruzích se Smith proslavil svou Antologií amerického folku, což byla tři dvojalba zkompilovaná z jeho sbírky starého, syrového folku, blues a gospelu. Ta alba měla ohromný vliv na Dylana a na revival folkové hudby v šedesátých letech. Smith byl nejen muzikolog, ale také antropolog, odborník na Indiány a šamanismus, autor experimentálních filmů, vypravěč a mystik, který o sobě tvrdil, že ovládl umění alchymie přibližně ve stejném věku jako Leonard hypnózu. Není divu, že Leonarda přitahoval. Ten sedal u Smithových nohou a spolu s ostatními hotelovými hosty, spisovateli a hudebními celebritami naslouchal jeho komplikovaným monologům.

„Harry pro nás byl jako národní památka, sardonický guru, od kterého se měl co učit dokonce i Leonard,“ říká Terese Coeová, autorka hry Harry Smith v hotelu Chelsea. „Proto tam Leonard chodil. Harry přednášel na všemožná intelektuální, historická a umělecká témata, předváděl své obrazy, mluvil o svých nejnovějších nehodách na poli filmu, kvílel nad svým finančními nezdary, komplikovanými narážkami urážel přítomné hosty, hrál Brechta a Weilla, Woodyho nebo Arla Guthrieho – nikdy jsem neslyšela, že by přehrál nějakou Leonardovu písničku. Byl pro nás mudrcem, ale někdy i antihrdinou, chodili jsme k němu pro zábavu, mohlo se tam přihodit cokoliv. Ale nikdy se tam podle mé zkušenosti nestalo nic opravdu zvrhlého. Byli jsme dobře vychovaní.“

Podle jejích vzpomínek tam Leonard chodil výrazně formálněji oblečený než ostatní, tiše seděl a málokdy promluvil. Když se s ním Coeová u Smitha seznámila, už psala básně a pracovala jako novinářka v jednom undergroundovém listu. Stala se jeho múzou pro dvě básně ve sbírce Energie otroků z roku 1972: „Trvá to, než tě potkám, Terezo“ a „Tereza a Deanne“. Coeová říká: „Byla to pomíjivá náklonnost a on ji vynalézavě ukončil provokativními verši.“ Viděla v něm „nevyléčitelného romantika. V éře ‚lásky a míru‘ to tak měla spousta lidí. On nebyl takový, aby se s ním dala probírat jeho filozofie lásky. Soukromý život a osobní vztahy si nechával pro sebe. Odpovědi lze hledat v jeho písních. Je jich tam hodně a jsou prchavé.“

Někteří lidé patřili na večírcích u Harryho Smithe ke stálému osazenstvu. Peggy Bidermanová pracovala v Muzeu moderního umění a měla dospívající dceru Ann, která se s Leonardem nějaký čas stýkala – dnes je úspěšnou televizní scenáristkou. Claude Pelieu a Mary Beachová vytvářeli umělecké koláže, vydávali časopis a překládali do francouzštiny Burroughse a Ginsberga. Stanley Amos udělal ze svého hotelového pokoje uměleckou galerii, pořádal tam i vernisáže. Chodíval do Harryho pokoje vykládat tarot. Sandy Daleyová byla fotografka, filmařka a Warholova a Leonardova přítelkyně. V roce 1970 natočila ve svém bíle vymalovaném pokoji s bílou výzdobou na desátém podlaží undergroundový film Robert si dává do bradavky piercing. Onen Robert je Robert Mapplethorpe. Vypravěčkou ve filmu je Mapplethorpeova partnerka Patti Smithová, další blízká přítelkyně Harryho Smithe. Jiným pravidelným hostem byla Liberty, půvabná světlovlasá básnířka a modelka, se kterou měl Leonard poměr. Liberty seděla modelem Salvadoru Dalímu a byla múzou Richardu Brautiganovi a Jeromu Charynovi, ale také se aktivně účastnila boje za ženská práva poté, co kvůli své podpoře anarchistické mládeže a undergroundu opustila politicky angažovaného republikánského manžela. Po těchhle večírcích se všichni včetně Harryho scházeli v restauraci El Quijote, u velkého stolu vzadu v baru. Leonard často diskrétně zatáhl účet za celý stůl a odešel dřív, než zjistili, že je zaplaceno. Pokud se mu na novém úspěchu něco líbilo, byla to zřejmě možnost zacházet velkoryse s penězi.

—

Bylo 21. září. Slunce vrhalo dlouhé stíny, tři čtvrtiny roku 1968 už uplynuly a Leonard byl pořád ještě v New Yorku. Byl předvečer největšího svátku židovského kalendáře a Leonard měl čtyřiatřicáté narozeniny. Aby je oslavil, zašel si sám do velice rušného podniku vedeného scientology – do suterénní makrobiotické restaurace Paradox v East Village. Bylo to oblíbené místo hippies, místo, kde bylo možné sjet se a nikomu to nevadilo. Kdo neměl peníze, mohl tu za stravu pracovat v kuchyni. Thelma Blitzová, mladá dívka, která se živila jako agenturní reklamní textařka, tu seděla u jednoho z dlouhých společných stolů. Když vzhlédla od talíře, muž usedající proti ní jí pohlédl upřeně do očí.

„Neznala jsem ho. Nevypadal tak, jak tehdy lidi chodili. Měl krátké vlasy, a tam všichni nosili dlouhé. Vypadal upraveně, byl konzervativně oblečený – ne jako podnikatel, spíš jako profesor.“ Řekla mu, že jí připomíná Dustina Hoffmana. „Leonard odpověděl: ‚To mi říká kdekdo.‘“ Bavili se o všem možném – o poezii, o metafyzice, o vegetariánství. Ať řekla cokoliv, Leonard se pokaždé stavěl do upřímné opozice. „Byla to skvělá debata. Až když jsem si přečetla jeho životopisy, zjistila jsem, že byl na univerzitě předsedou debatního kroužku.“ Dohadovali se do noci, až Paradox zavíral a Leonard jí nabídl, jestli se s ním nepůjde projít. Potloukali se po Saint Mark’s Place, kde se tehdy motaly nejrůznější existence. Leonard se dal do řeči s nějakým mládencem, který venčil velkou želvu. „Zeptal se ho: ‚Čím ji krmíte?‘ a ten mladík odpověděl: ‚Mletým masem, speedem a herákem.‘“

Jak se tak procházeli, Leonard navrhl, že zajdou do hotela Chelsea. „Neměla jsem tušení, co je to hotel Chelsea, tak jsem se ho zeptala: ‚Co tam je?‘ a on povídá: ‚Nico.‘ Měla jsem tehdy jen vágní představu, kdo to je Nico, kdo to je Andy Warhol, ale on to ‚Nico‘ řekl tak roztouženě, že si říkám, že v tom hotelu byl kvůli ní.“ V hotelu šel Leonard rovnou k přepážce s poštou vzadu v hale a řekl své jméno. „A to jsem se teprve dozvěděla, kdo to je,“ vzpomíná Blitzová. „Trošku mě to vyplašilo, protože jsem si uvědomila, že je to důležitý člověk. Jeho první album bylo ve výloze knihkupectví na Saint Mark’s Place, ale nepoznala jsem ho, protože si na té obálce vůbec nebyl podobný. Ale místo toho, aby na mě zkoušel dělat dojem, co všechno dokázal, mi vůbec neprozradil, co je zač. Řekl mi napůl ironicky, s hranou skromností: ‚No, mám pár fanoušků v Kanadě.‘“

Oznámil Thelmě, že má narozeniny. Místo alkoholu to oslavili talířem celeru a oliv, pak šli k Leonardovi na pokoj v prvním podlaží. „Vzal kytaru a zazpíval mi dvě písničky, které jsem neznala, dokud nevyšlo jeho druhé album – Bird on the Wire a The Partisan Song [sic]. Když zpíval, vnímala jsem tu odlehlost, a zapsala jsem si pak do deníku, že se jeho maska žalu a odlehlosti při zpěvu prohloubila. Vždycky byl na chvilku duchem pryč, vracel se a odcházel, jako by se mu zakalily oči a najednou tam nebyl. Napadlo mě, že ho možná nudím. Řekla jsem mu, že už mě nebaví psaní reklam. Navrhl mi hladovku a pár dobrých knížek. Mluvil o učitelích a mistrech a o zvládání bolesti. Říkal věci jako ‚Čím víc ovládneme bolest, tím víc bolesti nás čeká na vyšší úrovni‘, což zní jako řádka z Avalanche, ‚Kdo chcete přemoci bolest‘. Ale v té době byla mezi lidmi v undergroundu spousta bolesti: bolest z nenávisti ke kultuře, z nenávisti k systému, z toho, že jste proti všemu. Každý si něco takového prožíval.“

O scientologii Leonard s Blitzovou moc nemluvil, jen jí „řekl, že to funguje“. Vzpomíná, že s ní mluvil o penězích. Říkal, že „má desetitisíce dolarů a neví, co s nimi dělat. Prý jestli nemá koupit pozemky v Novém Skotsku. Připadalo mi, že vypadal dost ztrápeně, když mluvil o těch penězích.“ Noc strávili spolu. Když ji ráno Leonard doprovázel na autobus, protože jela oslavit židovský nový rok s rodinou, řekl jí, ať mu zavolá, až se vrátí. Udělala to, ale recepční hotelu Chelsea jí oznámil, že se Leonard odstěhoval. Odjel do Tennessee.

S dvouletým zpožděním proti původnímu plánu a tři dny před první natáčecí frekvencí alba Songs from a Room byl Leonard konečně v Nashvillu. Odletěl tam s ním i jeho montrealský kamarád Henry Zemel. Na letišti na ně čekal mohutně stavěný muž s dlouhými vlasy, knírkem a šátkem kolem krku. Zčásti hippie, ale z větší části prostě jen typický jižan. Bob Johnston byl totiž jako obvykle plně vytížen prací ve studiu, a tak pro ně poslal Charlieho Danielse. V roce 1968 Daniels sice ještě nebyl tou slavnou hvězdou jižanského rocku a country s mohutným vousem a stetsonem, kterého z něj udělal pořad Grand Ole Opry, ale už skládal písně a živil se studiovým nahráváním – hrál na housle, na kytaru, na basu a na mandolínu. Johnston se s ním seznámil v roce 1959, když produkoval desku rokenrolové kapely Jaguars, ve které Daniels zpíval. Jaguars tou dobou už roky hráli v místních podnicích, vývoj veškerý žádný. Jednoho večera zavolal Daniels Johnstonovi s dotazem, jestli by ho mohl dostat z vězení. Jistil si tím budoucnost, protože se chystal poprat s majitelem klubu. Johnston na něj do telefonu zařval, ať se kouká sbalit a „mazat do Nashvillu“. Daniels ho poslechl a Johnston ho od té doby využíval jako muzikanta při natáčení alb Johnnyho Cashe, Martyho Robbinse, Boba Dylana – a nyní také Leonarda Cohena.

Na velkoměsto měl Nashville předměstskou atmosféru. Cestou z hotelu viděl Leonard víc mužů v oblecích než kovbojských klobouků a víc kostelů než barů. Z podnikání se tu dařilo nejvíce pojišťovnictví a vydávání Bible. Čtvrť Music Row tehdy tvořily pohledné domky obklopené upravenými trávníky. Ale pro hudební průmysl Spojených států byl Nashville druhým největším městem po New Yorku. Odsud se vysílal už od roku 1925 slavný rozhlasový pořad Grand Ole Opry, sem se sjížděli všichni písničkáři, byla to obdoba newyorské Tin Pan Alley. A daly se tam vydělat peníze, jak s oblibou říkal Leonard na Hydře. Nashville přetékal písničkáři, kteří se sem podobně jako Leonard sjížděli ze všech stran, a byla tu také spousta duchů, mužů, kteří nechali manželku s dětmi někde v horách a vypravili se prodat svoje písničky, ale nakonec to málo peněz, co měli, utápěli spolu se zbytkem své důstojnosti v alkoholu. Když se Leonard a Zemel ubytovali v hotelu, šli si pěšky prohlédnout město – zaplavat si po ránu do bazénu YMCA, pak na oběd do nejzapadlejší jídelny, kterou našli, a poté na tažení po nejpochybnějších, nejzakouřenějších pajzlech.

Šestadvacátého září 1968 dorazili do nashvillského studia A společnosti Columbia na první frekvenci. Leonard si nesl kytaru, Zemel krotitelský bič na lvy. Leonard se rozhlédl po sále a zhluboka se nadechl – hned mu došlo, že tady by potřeboval svíček opravdu hodně. Byl obrovský, klidně tu mohl zkoušet symfonický orchestr a k tomu by se vedle dal hrát fotbal. Ale za sklem režie se čile zubil Johnston a pantomimickými tanečky je vybízel do práce. Jakmile ale začali s nahráváním, vytanuly Leonardovi v hlavě nepříjemné vzpomínky na práci na prvním albu. Ještěže s sebou měl kamaráda. Zemel v některých písních doprovázel na brumli, což muzikanty bavilo stejně tak, jako když nehrál a práskáním biče nutil Leonarda soustředit se na práci. „Jsem připravený,“ pronesl teď Leonard tváří v tvář Johnstonovi s odvahou odsouzeného stojícího před popravčí četou. „Co chceš, abych dělal?“

Johnston měl ve zvyku začínat práci s každým umělcem tím, že se nejprve sám zeptal: „Co chceš dělat ty?“ To byl tehdy novátorský přístup, muzikanti byli zvyklí spíš na to, že jim ve studiích přesně říkají, jak to bude. Johnston měl pověst producenta, který je schopen postavit se manažerům nahrávací společnosti a prosadit to, co chce autor. Byl ale také dost moudrý na to, aby chápal, že Leonardovi by takováhle otázka moc nepomohla, takže mu teď prostě řekl: „Zahraj písničku.“ Leonard vzal kytaru a začal zpívat, ale jen spustil, Johnston vstal a oznámil: „Oukej, zajdeme si někam na hamburger a pár piv.“ Leonard na to: „Já jsem chtěl zpívat.“ A Johnston odpověděl: „Zpívat můžeš, až se vrátíme.“ Zašli si do podniku Crystal Burger, a zatímco byli pryč, technik Neil Wilburn nastavil mikrofony tak, jak Johnston chtěl. Wilburn s Johnstonem pracoval na nahrávání vězeňských alb Johnnyho Cashe a pomohl mu docílit onoho hlubokého, temného hlasu znějícího jako ve vězeňské cele. Pro Leonardovo album použili tři zpěvové mikrofony a aby docílili zvukový efekt velkého prostoru, nahraný zvuk ještě prohnali echem.

„Když jsme se vrátili,“ líčí Johnston, „Leonard se zeptal: ‚Co mám dělat?‘ Znovu jsem mu řekl: ‚Prostě zahraj písničku,‘ a on to udělal.“ Byl to The Partisan. „A pak jsem mu ji přehrál. Jeho hlas zněl najednou ohromně mohutně. Když to slyšel, zeptal se: ‚Takhle to má znít?‘ Řekl jsem mu: ‚To si piš.‘“ Toho prvního dne začali nahrávat v šest a skončili v jednu po půlnoci, a Johnston za těch sedm hodin nahrál s Leonardem deset písní. Pět vyšlo na albu Songs from a Room, jedna na třetí desce Songs of Love and Hate a čtyři zůstaly v šuplíku: Baby I’ve Seen You, Your Private Name, Breakdown a Just Two People. (Tu poslední se Leonard pokusil nahrát už s Johnem Hammondem pro své první album.)

Ze stejného důvodu, z jakého se v Nashvillu rojili písničkáři, se sem sjížděli i prvotřídní muzikanti. John Leonardovi řekl, že pro to album může mít ty nejlepší, „ale on to odmítl – řekl, že chce moje kamarády, protože budou přátelští“. Johnston sestavil malý tým outsiderů, lidí, kteří uměli hrát country, ale nepatřili do zdejšího systému, kterému se říkalo „Nashvegas“. Na kytaru v něm vedle Charlieho Danielse hrál i Ron Cornelius, na basu Charlie McCoy. Elkin „Bubba“ Fowler ovládal kytaru a banjo, tvořil polovinu psychedelické skupiny Avant-Garde hrající v tógách. Bubeníka neměli, v tom se Johnston s Leonardem shodli. Na klávesy hrál samotný Johnston.

Roli kapelníka přidělil Johnston Ronu Corneliovi, který hrál country rock a elektrický folk s mladou hippie kapelou jménem West. Skupina pocházela ze severní Kalifornie, v roce 1967 přijela do Nashvillu natočit s Johnstonem své debutové album a v roce 1968 se vrátili udělat další. Členové kapely si zakládali na tom, že nepřijímají kšefty bokem, ale v době, kdy Johnston přesvědčil Rona, aby se účastnil nahrávání Leonardova alba, to s West šlo z kopce. Johnston Corneliovi přehrál Leonardovy písně a ten na to reagoval slovy: „To si ze mě děláš srandu.“ „Byl jsem zvyklý na kytary, basu, bicí, piano a robustní elektrický zvuk. Říkal jsem si: ‚Tohle je fakt ujetý.‘ Ale pak se mi stalo totéž jako každému fandovi Leonarda Cohena. Jakmile se trochu zaposloucháte do textů, řeknete si: ‚To je fuk, že jsem v životě nic takového nehrál. Tohle je pořádně, pořádně hluboká muzika.‘“

Výkazy z nahrávání Songs from a Room nejsou tak úhledné a pečlivé jako u desky Songs of Leonard Cohen. Johnston neměl na papírování ani povahu, ani čas. „Na formuláře kašlal,“ směje se Cornelius. „Prostě sbalil pásky a hnal se na letiště.“ Johnston ráno spěchal letadlem do New Yorku, kde natáčel se Simonem a Garfunkelem, odpoledne se letecky vrátil, natočil něco s Dinem Valentim, možná stihl ještě frekvenci s Dylanem, Cashem nebo oběma naráz, rychle pozřel pár hamburgerů a pivo, hodinku si dal šlofíka ve svém červeném Cadillacu Eldorado a pak zvládl ještě pět či šest hodin práce s Leonardem. Ve výkazech najdeme Leonardovo jméno jen u deseti nahrávacích frekvencí – čtyři se konaly v září, jedna na začátku října a pět po měsíční pauze v listopadu – a pak ještě pár frekvencí už bez Leonarda, kdy Johnston nahrával další nástroje.

Leonardův život v Nashvillu se řídil pracovním rozvrhem workoholického Johnstona, a stal se proto do velké míry rutinou: ráno plavání v bazénu YMCA, pak v pracovní dny oběd doma u Boba a Joy Johnstonových a odpoledne práce ve studiu A. Zatímco technici chystali sál, krátili si čekání v suterénu, kde Johnston zařídil ping-pong. V téhle místnosti někdy také nahrávali vokály, a využili pro to dokonce i kumbál s úklidovými prostředky, pokud Johnston potřeboval docílit specifického zvuku. Když nahrávací frekvence skončila, Leonard a Zemel chodili na vejce se slaninou do jejich oblíbené jídelny, kterou Zemel líčí slovy „jasně zářící zářivky, ucouraná blond servírka a u plotny smažil vejce tetovaný kuchař, který vypadal, jako kdyby ho pustili na podmínku“. Pak následoval bar, kde samozřejmě sklízeli mezi místními ženami úspěchy.

Charlie Daniels vzpomíná, že natáčení bylo „velmi uvolněné. Svítily tam svíčky a všechno bylo v klidu. Neměli jsme nic rozepsané, všechno se v jednom kuse měnilo a nikdo z režie nám neříkal, že máme dělat to nebo to. Bob Johnston měl jako producent mimo jiné tu přednost, že se nestavěl muzikantům do cesty, nechal je, ať si dělají, co chtějí. Přistupoval tak úplně ke každému, koho natáčel, ale u lidí jako Dylan a hlavně Leonard Cohen to bylo opravdu vidět. S Dylanem se pracovalo trochu jinak, měl bubny a elektrické nástroje a fungovali jsme víc jako kapela. Vzpomínám si, jak po mně jednou Dylan chtěl zahrát sólo, Charlie McCoy se zeptal: ‚No a kolik toho má zahrát?‘ a Dylan na to: ‚Kolik zvládne.‘ To byl jeho přístup. ‚Já dělám, co umím, vy dělejte taky, co umíte.‘ Ale Leonard je velice unikátní osobnost. Je zvláštní svými verši, svými melodiemi a tím, jak ladí kytaru – nikdy jsem nezažil nikoho, kdo by měl tak jemný dotyk, že by zvládal hrát na klasickou kytaru s takhle podladěnými, skoro povolenými strunami. Jeho hudba je zcela jedinečná, velmi křehká, těžká ruka by jí mohla ublížit nebo ji zničit. Leonard tam stál s kytarou a zpíval a my jsme se snažili tu skladbu nějak dotvořit. Když v ní bylo místo, které podle našeho názoru potřebovalo vylepšit, nějakým způsobem jsme se o to pokoušeli. Šlo hlavně o to, abychom byli součástí té hudby, ale nenápadně, abychom nerušili jeho text a melodii. Člověk by tam snadno mohl přidat něco, co by to zkazilo. Práce s Leonardem mě naučila spoustu věcí, které bych se pravděpodobně jinak nenaučil. Přišel jsem na to, že méně je někdy více. Když máte ve studiu spoustu muzikantů, každý chce něco hrát, ale u jeho písní je důležité spíš to, co v nich není. A Bob to všechno velice dobře držel pohromadě, dal nám najevo, když to bylo dobré, nebo řekl: ‚Myslím, že u tohohle potřebujeme zkusit něco jiného.‘“

Cornelius vzpomíná: „Stal se z nás tým. Jsem si jistý, že když Leonard poprvé uviděl Charlieho Danielse a mě, říkal si: ‚Proboha, co tu dělám?‘ Ale pak viděl, že to chápeme, že muzikantsky rozumíme tomu, co dělá, že ho obdivujeme jako písničkáře, že je to pro nás projekt, na který neustále myslíme, dokud album nebude hotové. A Bob Johnston je hodně vzácná povaha. Přišel na svět s darem, který jsem u nikoho jiného nezažil: dokáže někoho, koho potkal poprvé v životě, přimět tady a teď chtít zazpívat a zahrát líp než kdykoliv předtím. A nedělá to tak, že by říkal: ‚Chci, abys to zahrál tak a tak.‘ Umí prostě dostat z muzikanta nebo zpěváka to nejlepší.“ Když Leonard vzhlédl ke sklu, viděl, jak se za ním Johnston kývá nebo tančí do rytmu jeho písní. Když dozpíval, Johnston řekl: „Člověče, to je fantastická písnička. Tu musíme na to album dát. Bože můj, to musíš zahrát ještě jednou.“ Dokázal jedním dechem povzbudit Leonardovo sebevědomí a dostat z něj další verzi nahrávky.

U písničky Bird on the Wire se nahrávání nedařilo. Leonard ji zkoušel pořád dokola, na spoustu způsobů, ale pokaždé při poslechu nahrávky usoudil, že to zní nějak neupřímně. Nakonec Johnstonovi řekl, že už toho má dost, a poslali muzikanty domů. „Bob řekl: Fajn, necháme to plavat,“ vzpomíná Leonard. „Šel jsem na hotel a přemýšlel o tom, ale deprimovalo mě to pořád víc.“10 Byl rozhodnutý tuhle písničku natočit tak, aby s tím byl spokojený. Jako by to nebyl jen dopis pro Marianne, ale jakýsi osobní traktát podobný Sinatrovu My Way, ale bez chvástání. (Leonard nikdy nebyl velkým Sinatrovým fandou, líbil se mu spíš Dean Martin.) „Historie nahrávání téhle písničky o mně vlastně říká všechno,“ poznamenal Leonard. „Nikdy jsem tu píseň nezazpíval upřímně. Nikdy. Vždycky jsem k ní hrál takovou neupřímnou nashvillskou předehru. Vždyť jsem znal tisíce písniček, kde to tak je.“11

Poslední nahrávací frekvence byla plánovaná na 25. listopad 1968. Čtyři dny předtím Leonard požádal, ať kromě Zemela, McCoye a Johnstona všichni odejdou ze studia. „Prostě jsem věděl, že se v tu chvíli něco stane. Začal jsem zpívat dřív, než jsem rozezněl kytaru. Slyšel jsem sám sebe zpívat první verš, ‚Jako pták‘, a věděl jsem, že to bude nové a upřímné. Poslouchal jsem překvapeně vlastní zpěv. Pak jsem slyšel nahrávku a věděl jsem, že je to dobré.“12

Další písnička, se kterou nebyl úplně spokojený, byla The Partisan, kterou se jako patnáctiletý naučil hrát na letním táboře Sunshine z Lidového zpěvníku. Johnston vzpomíná: „Zahrál mi ji, bylo to krásné, ale Leonard s tím nebyl spokojený. Přecházel sem a tam a nahlas uvažoval, že by to bylo skvělé s nějakými francouzskými vokály. Povídám mu: ‚Za pár dnů se ti ozvu.‘ Zeptal se: ‚Vždyť nahráváme, ne?‘ Odpověděl jsem: ‚Teď zrovna ne.‘ Druhý den jsem zaletěl do Paříže, přes nějaké známé jsem našel tři mladé zpěvačky a hráče na akordeon a přidal jsem je k té Leonardově nahrávce playbackem. Leonardovi jsem nic nevysvětloval, prostě jsem mu to přehrál. Divil se: ‚Ty jsou dobré, fakt znějí francouzsky.‘ Povídám mu: ‚Bodejť ne, však to jsou Francouzky,‘“ směje se Johnston. „Byl na mě hrozně naštvaný, že jsem ho nevzal do Francie s sebou.“

Hank Williams o country prohlásil, že je to „bělošské blues“. Podle této definice bychom o desce Songs from a Room mohli říci, že Leonard úspěšně natočil své country album. Podobně jako syrová stará country, folk a blues na deskách Antologie amerického folku Harryho Smithe jsou i Leonardovy písničky na tomto albu o Bohu, o smrti, o lásce, o ztrátách, o hříchu, o spáse a o snaze uspět. Jejich zvuk je úsporný, mnohem méně zdobný než u alba Songs of Leonard Cohen. „Spousta mých kamarádů – hudebních puristů mě kritizovala kvůli tomu, jak byl zvuk mého prvního alba přeplácaný,“ říká Leonard. „Myslím, že jsem si to vzal k srdci a rozhodl jsem se udělat hodně jednoduchou desku. Je opravdu prostá.“13 Ale „nashvillské“ písně, které by si člověk klidně zazpíval někde na verandě nebo v baru, na této desce najdeme jen dvě – veselou Tonight Will Be Fine a Bird on the Wire. Tuhle písničku o mnoho let později nazpíval Johnny Cash a Kris Kristofferson její prostou melodii jednou přirovnal ke skladbě Leftyho Frizzella Mom and Dad’s Waltz. Navzdory tomu, že v písních alba drnčí brumle, z nich cítíme spíš malé a prosté pokoje Evropy či New Yorku než široké americké pláně.

Na tomhle albu se to hemží velkými tématy – náboženskými fanatiky, revolucionáři a sebevrahy. V nádherné a truchlivé Seems So Long Ago, Nancy zpívá Leonard o mladé ženě, kterou znal v Montrealu, o soudcově dceři, která se zastřelila, když jí vzali její nemanželské dítě. V naléhavé Story of Isaac zpracoval Leonard týž biblický příběh, na který odkazuje Dylan v Highway 61 Revisited – Leonard ale příběh o tom, jak Bůh nakázal Abrahámovi obětovat svého syna, přetvořil v protest proti násilnostem a zvrácenostem pradávným i moderním, veřejným i soukromým. Ta píseň dokazuje jeho romanopisecký smysl pro detail i sílu a elegičnost jeho rané poezie, ale navíc se v ní projevuje autobiografický prvek. Protagonistou je devítiletý chlapec, což je věk, ve kterém Leonard ztratil otce. Syrové akustické blues The Butcher využívá motiv pesachové hagady, knihy domácích bohoslužeb, a spojuje dávné časy se současností.

Recenze ve Spojených státech moc příznivé nebyly. Alec Dubro v Rolling Stone napsal: „V Story of Isaac je věcný až do té míry, že to vyznívá hloupě. Pokud není věcný, ale nesrozumitelný, jako v A Bunch of Lonesome Heroes, jde prostě na nervy. I jiní zpívající básníci jsou nesrozumitelní, ale obvykle se jim to stává v rámci snahy dostat se ke dřeni sdělení. Cohen ale zpívá s takovým nedostatkem energie, až lze snadno dospět k závěru, že když se nesnaží on, proč bychom se měli snažit my.“14 William Kloman z New York Times se vyjádřil přívětivěji. Poznamenal, že „Cohen je vynikající vypravěč, i když se snaží na konec svých příběhů připojovat skromné morality.“ Nelíbilo se mu ale, jak jednoduše je album natočeno, a uzavírá kritiku slovy „Cohenovým novým písním chybí půvab“.15

Album Songs from a Room vyšlo v dubnu 1969 a vedlo si lépe než to debutové. Dotáhlo to na dvanáctou příčku v Kanadě a na šedesátou třetí v americkém žebříčku. V Británii se vyšplhalo až na druhé místo – o to první jej připravilo levné album 20 Dynamic Hits zkompilované ze singlových hitů od Deep Purple po Cillu Blackovou. Evropští publicisté vesměs oceňovali nový, nezdobený styl alba. Bylo správné, že se Leonard staví před posluchače nahý, s minimem balastu, jen se svými podivně uklidňujícími písněmi, které budí dojem, že vycházejí z života žitého během dlouhých temných hodin před úsvitem – že je napsal někdo, komu můžete věřit.

„Myslím, že nejvíc záleží na důvěře. Ke knize, k básni nebo k písni vás přitahuje pocit, že autorovi nebo autorce věříte.“

Platí to i pro vás? Opravdu vás právě tohle přitahuje na tvorbě ostatních?

„Nikdy jsem to takhle neřekl, ale ano, myslím, že to tak je, záleží mi na tom pocitu důvěry. Vezměte si takového George Jonese – pracuje s nejlepšími studiovými hudebníky v Nashvillu a produkce jeho nahrávek je naprosto dokonalá, někdy až moc, ale na tom nesejde, člověk tomu hlasu prostě věří.“

Na jih od Nashvillu leží město Franklin. Na adresu Big East Fork Road číslo 5435 na jeho předměstí to bylo nějakých šedesát kilometrů, z toho posledních deset po klikaté a nezpevněné polní cestě. Manželé Bryantovi tu vlastnili dva tisíce akrů, na kterých se rozkládaly lesy a potok, čtyři hospodářské budovy a srub. Pásli se tu koně a stáda ušlechtilého dobytka, kromě drůbeže tu žili i pávi. Leonard sem dorazil novým džípem a prohlížel si své nové království. V písni Stories of the Street zpíval o hledání farmy – na konci šedesátých let byl život ve městech stále dystopičtější a lidé toužili po návratu na venkov. Teď tu stál a tahle farma byla na dva roky jeho za sedmdesát pět dolarů měsíčně. V kontrastu vůči velikosti všeho kolem byl srub maličký. Dveře se otvíraly přímo do obývacího pokoje, vzadu byla kuchyňka, dvě malé ložnice a po straně koupelna. Zadními dveřmi se vycházelo k potůčku. Domek byl jednoduše zařízený a skromně vybavený nábytkem. Byla to v podstatě venkovská verze Cohenova prostého domu na Hydře, jen přenesená do Tennessee a odlehlejší.

Nejbližší soused, bezzubý Willie York, žil přes půl kilometru daleko v malém domku z betonových tvárnic pokrytém dehtovanou lepenkou. Měl tam ilegální palírnu a odseděl si spolu s bratrem jedenáct a půl roku za vraždu šerifa v roce 1944. Country zpěvák Johnny Seay Yorka zvěčnil v písni Willie’s Drunk and Nellie’s Dyin’ – Nellie byla Yorkova žena. Kvůli té písni se reportéři časopisu Life vypravili na Big East Fork Road, aby o tom příběhu napsali. Leonard už měl s reportéry z Life zkušenosti, zažil je na Hydře, kde se zajímali o umělce tamní komunity, a teď si Yorka oblíbil. Často k němu chodil v noci přes pole s lahví na návštěvu.

Leonard si v obchodě s armádními přebytky koupil pistole a pušku. Koně si pořídil od Yorkova přítele Raye „Kida“ Marleye, který býval v Texasu jezdcem rodea, pak se přestěhoval do Tennessee a cvičil koně. „Kid byl opravdu jedinečný,“ vzpomíná Ron Cornelius. „Byl to veliký, ohromný muž, chlap jako hora. Když jsme s kapelou byli ve městě, táhnul to s námi a v jednom kuse byl namazaný.“ Leonard říká: „Myslel jsem si, že umím jezdit na koni, na letním táboře jsme jezdili. Ale ten kůň, kterého mi Kid Marley prodal, mi pomohl změnit názor. Kid zřejmě viděl, že jsem zelenáč z města, a vystřelil si ze mě. Prodal mi koně, kterého jsem pomalu neměl šanci ani chytit a osedlat. Byl to hrozný kůň.“ Leonard jej později zvěčnil v písni Ballad of the Absent Mare47 a tutéž službu původně prokázal Marleyovi a Yorkovi v Chelsea Hotel. Tu ale nakonec přepsal a druhá verze měla úplně odlišný text.

„Jako kovboj jsem nestál za nic. [Směje se.] Ale pušku jsem měl. V zimě se na břidlicové skále pár set metrů od srubu dělaly rampouchy, často jsem stál ve dveřích a střílel na ně, takže jsem se naučil docela dobře střílet.“

Žil jste v tom srubu sám?

„Většinou jsem tam byl sám, ale čas od času za mnou přijela Suzanne.“

Samotnému vám bylo lépe?

„Nojo, to mi vždycky vyhovovalo.“

Je to zvláštní, když si uvědomíte, jak odlišný život vedl Leonard ještě před devíti měsíci v New Yorku. V Tennessee se změnil v dítě přírody. Ron Cornelius k němu do srubu jednou přivezl svého blízkého přítele ze San Franciska Billa Donovana – ten později jako manažer zařizoval Leonardovi a jeho skupině turné. Donovan vzpomíná: „Leonard otevřel dveře a byl dočista nahý. Řekl nám jakoby nic: ‚Vítejte, kamarádi, pojďte dál.‘“ Leonard jim nabídl čaj, odmítl joint „a celou dobu tam chodil nahatý.“ Přátelsky s nimi konverzoval a očividně mu to bylo úplně jedno.

„Připadalo mi,“ vyprávěl Leonard, „že tam doopravdy žiju.“ V básni „Snažím se být ve spojení, ať jsem kdekoliv“, kterou napsal ve srubu a publikoval ve sbírce Energie otroků, stojí:

Slunce už svítí oknem

Práce mě volá

sladká jako zurčení vody

12

Ach, udělej mi masku

Šedesátá léta se nemínila jen tak potichu vytratit. Poslední rok dekády přinesl první lidskou šlépěj na Měsíci, zatímco na Zemi, v Americe, probíhal festival Woodstock, shromáždění kmenů hippies. Konec šedesátých let ale také znamenal vražedné řádění Mansonova gangu, a když nešťastný rockový festival v Altamontu v prosinci 1969 skončil smrtí čtyř lidí, sen hippies se rozplynul. I pro Leonarda byl rok 1969 přelomový. Seznámil se s ženou, která z něj měla udělat otce, a s mužem, který z něj měl udělat mnicha.

Róši Džóšú Sasaki byl drobný a podsaditý Japonec, zenový mistr školy rinzai – pravověrného buddhismu. Narodil se 1. dubna 1907. Když mu v roce 1962 bylo padesát pět, s prostotou dítěte, které si chce splnit sen, se vydal z Japonska do Los Angeles, aby založil první americké rinzai zenové centrum. Leonard se o róšim doslechl od svého přítele Steva Sanfielda, který u japonského mistra studoval a tři roky bydlel v garáži jeho malého, pronajatého domu v Gardeně, levném předměstí Los Angeles. Sanfield se zamiloval do manželky jiného studenta a róši je požádal, aby odešli. Když o několik měsíců později čekali dítě, róši jim řekl, ať se vrátí, že je oddá v nově otevřeném zenovém centru na ulici Cimarron Street. Sanfield tehdy napsal Leonardovi do Nashvillu a požádal ho, aby mu přijel za svědka. Leonard sice na dopis neodpověděl, ale když Sanfield se svou partnerkou přijel na svatbu, čekal tam.

Obřad Leonarda očividně fascinoval, obzvlášť deset buddhistických přísah a to, že róši ignoroval zákaz drog a alkoholu, protože vypil impozantní množství saké. Ten den s ním róši stěží promluvil, ale Leonardovi to vyhovovalo. Co se stal hudební celebritou, měl najednou fůru „přátel“, které sotva znal a kteří s ním chtěli mluvit. Líbil se mu japonský přístup, tradice, podle které se muži při setkání „třeba půl hodiny klaní jeden druhému, pronášejí uvítací fráze a postupně se sbližují. Uvědomují si, že je nutné vstoupit do vědomí toho druhého opatrně.“1

O několik týdnů později se Leonard nečekaně objevil v Ottawě na oslavě, kterou uspořádal Jack McClelland pro tvůrce oceněné prestižní Cenou generálního guvernéra Kanady za literaturu. Leonard sice cenu dostal za sbírku Výbor z poezie 1956–1968, ale poslal telegram, ve kterém ji odmítl převzít. Něco takového bylo velmi neobvyklé. V historii této ceny se předtím stalo jen jednou, že by někdo odmítl tuto poctu a spolu s ní finanční odměnu dva a půl tisíce dolarů – tehdy to udělal na protest francouzský separatista. Co bylo ještě neobvyklejší, Leonard cenu sice odmítl, ale na oslavu přijel.

Mordecai Richler si ho vzal do parády a chtěl znát důvody. Leonard mu odpověděl, že je sám nezná. V telegramu komisi napsal: „Velká část mého já po této poctě touží, ale samotné oceněné básně mi absolutně znemožňují ji přijmout.“ Těžko říci, zda tím chtěl vyjádřit, že napsal knihy, které si takovou cenu zasluhují víc než tato antologie, nebo že svou poezii může ocenit jen on sám. Jisté je pouze to, že co začal vydávat desky, jeho práce získávala mnohem více pozornosti a zabývalo se jí mnohem více kritiků. Také mu to přinášelo mnohem víc peněz, takže už nemusel spoléhat na literární ceny – věděl, že účty zaplatí i bez nich. V kanadském literárním světě mu ale takové chování mohlo přinést leda tak pověst odrodilé popové hvězdy, která se zříká své domoviny i svého předešlého života.

Z Ottawy se Leonard vypravil do Montrealu. Chtěl vidět svého bratrance Davida, takže navštívil podnik strýce Horace, kde svého času pracoval. Během oběda v podnikové jídelně mu David řekl: „Jsi slavný, jsi velká hvězda.“ „Nemyslel jsem to ironicky,“ vzpomíná, „a Leonard to také ironicky nevzal. Řekl jen: ‚Když zapadneš do toho mlejnku v Columbii, nezbývá ti nic jiného než stát se hodně slavným. Nejsem malý kluk a viděl jsem, jak to zničilo spoustu mladých lidí, kteří se z ničeho nic stali hvězdami. I mě to semlelo. Nedá se tomu uniknout. Jak se jim upíšeš, už se nevyvlečeš.‘“ Cestou zpátky z Montrealu do Nashvillu se Leonard stavil v New Yorku, ubytoval se v hotelu Chelsea a vypravil se do scientologického centra. A tam se seznámil s jednou ženou.

„Bylo to na počátku jara 1969. Náhodou jsme se zapsali do scientologické skupiny na stejný den. Nastupoval do kabiny výtahu ve scientologickém centru a já jsem vystupovala. Pohlédli jsme si do očí. O několik dnů později jsme se posadili blízko sebe. I když jsem tehdy s někým žila, okamžitě jsem ten vztah ukončila a přestěhovala jsem se k Leonardovi do hotelu Chelsea.“ Suzanne Elrodová byla tmavovlasá kráska z Miami na Floridě. Někteří lidé z Montrealu vzpomínají, že byla podobná Suzanne z Leonardovy písně. Bylo jí devatenáct.

Čtyřiatřicetiletý Leonard byl o patnáct let starší než ona, což znamenalo skoro stejný věkový rozdíl jako mezi jeho matkou a otcem. Nicméně i tak byl Leonard podstatně mladší než bohatý muž, se kterým doposud Susanne žila v drahém hotelu Plaza. Suzanne odmítá mluvit o rodinném prostředí, ze kterého pocházela. Šlo o neortodoxní židovskou rodinu. Do New Yorku nepřijela ani studovat, ani za dobrodružstvím, ani sem neutíkala. Dorazila do velkoměsta jako „mladičká, naivní holka vyzbrojená jen typickými romantickými sny své generace a toužící po vlastní rodině. Měla jsem v sobě spoustu lásky na rozdávání a potkala jsem Leonarda,“ vypráví. „Věděla jsem, že je to předurčený otec mých dětí a láska mého života, ať se stane, co se stane.“ Když oznámila muži, s nímž žila, že ho opouští, trval na tom, že chce poznat toho „chudého básníka“, který ho o ni připravil, takže zorganizoval oběd, na kterém se sešli ve třech. Pak „poslal šoféra, aby mu nakoupil Leonardova alba a knihy, na několik hodin se zamkl v jednom ze svých apartmá, poslouchal tu hudbu a četl si. Když vyšel ven, řekl, že teď aspoň ví, že ho opouštím kvůli někomu, kdo za to stojí.“

Podle Suzanne byl jejich společný život v hotelovém pokoji samotářský, příliš se nestýkali s lidmi, nechodili na večírky. Leonard se do té svéhlavé a náruživé dívky zamiloval stejně bezhlavě jako ona do něj, přitom si ale ponechával zadní vrátka otevřená. V pase měl založený list z motelového bloku a na něm soupis jmen a telefonních čísel lidí z celého světa.2 Byla tu Viva, jedna z Warholových hvězdiček, folkový zpěvák Dave Van Ronk, folkrocková zpěvačka Julie Felixová, Judy Collinsová, Marianne a nějaká „Jane“ bydlící na adrese West Street 41. Ale ve stejném seznamu nalezneme i skladatele a dirigenta Leonarda Bernsteina a italského filmového režiséra Franca Zeffirelliho. V červnu 1969, krátce poté, co se seznámil se Suzanne, se Leonard setkal s Bernsteinem a Zeffirellim v Itálii, kde Zeffirelli natáčel film o životě svatého Františka. Franco vzal oba Leonardy k hrobce svatého Františka a bavili se o možnosti spolupráce na hudbě k filmu. Bohužel z toho sešlo. Když měl film Bratr Slunce, sestra Luna v roce 1972 premiéru, autorem hudebního doprovodu byl Donovan.

Z Itálie se Leonard vydal do Řecka. Suzanne přiletěla za ním a bydleli spolu v jeho bílém domku na Hydře. „Můj první dojem byl, že jsou tam hrozně malé a sešlé pokoje,“ vzpomíná Suzanne. „Postupně jsem změnila hodně věcí, předělala jsem pokoje v přízemí a zahradu,“ ale „zachovala jsem autentičnost domu, protože tu jsme měli s Leonardem moc rádi. Byla jsem velmi ohleduplná k duchu toho domu. Chtěla jsem to tam mít elegantní, prosté a bílé, ponechat tu řeckou venkovskou jednoduchost.“

Na ostrově je zastihla zpráva, že Charmian Cliftová spáchala sebevraždu. Osmého července, těsně předtím, než vyšel nový román jejího manžela Clean Straw for Nothing, se předávkovala barbituráty. (George Johnston zemřel o rok později na tuberkulózu.) Leonard pro ni truchlil stejně jako všichni na ostrově, ale podobně jako předtím v New Yorku i teď na Hydře trávil čas se Suzanne a většinou se stranil ostatních.

Když se vrátil do svého srubu v Tennessee, vzal Suzanne s sebou. Představil ji Williemu Yorkovi a Kidu Marleyovi. Suzanne vzpomíná, jak jezdec rodea „přicházel bez pozvání a často opilý, vyprávěl někdy zábavné a někdy nudné historky, plival na zem, ničil ostruhami kovbojských bot dřevěnou podlahu, plácal se do kolen a vykřikoval: ‚To je ale psina!‘ Někdy byl kouzelný, smáli jsme se a nalévali jsme mu. Někdy jsme ho vypoklonkovali tak rychle, jak to jen šlo, ve vší slušnosti, aby nás nezastřelil. Všichni tam jezdili s puškou vzadu v autě. Říkala jsem vám, že ‚tam dole‘ všude ještě vyvěšují vlajku Konfederace? Bylo zajímavé to tam zažít a pochopit, jak to tam chodí, ale žili jsme tam klidně a tiše a ne moc dlouho, díky Bohu – tak jako jsme žili i všude jinde.“

Leonard vzal Suzanne i do Montrealu, aby ji představil své matce. Než obstaral bydlení, kde by byli sami, nakrátko se ubytovali v domě na Belmont Avenue, kde Leonard strávil dětství. Jak řekla Suzanne v roce 1980, Masha „byla jeho snová duchovní inspirace. Jediné, co mi vadilo, bylo, že mi pořád říkala Marianne.“3 Leonard koupil levný domeček blízko Parc du Portugal, hned u „Hlavní třídy“. V téhle čtvrti bydlely především rodiny portugalských a řeckých imigrantů, ale pořád ještě tu byla stará židovská lahůdkářství se stoly pokrytými voskovaným plátnem. Sotva se se Suzanne nastěhovali, už se opět vydali do New Yorku. Leonard začal chodit do svých oblíbených podniků – třeba do klubu Gaslight Cafe, kde viděl koncert Loudona Wainwrighta III –,

ale tentokrát bral Suzanne s sebou. Scientologické centrum už ho nelákalo. Byl rozčarovaný a zlobil se na ně, protože začali využívat jeho jméno. „Očistili“ ho, dostal certifikát svědčící o tom, že je „pokročilý dianetik čtvrtého stupně“.4 „Prošel jsem si všemi těmi zkušenostmi, které tehdy lákaly představivost mé generace,“ říká Leonard. „Dokonce jsem tančil a zpíval s krišnovci. Neměl jsem jejich hábit, nepřidal jsem se k nim, ale zkoušel jsem všechno možné.“5

Počátek nového desetiletí zastihl Leonarda a Suzanne v jejich domečku v Montrealu, Suzanne ale už místní zimu nemohla snést a odletěla nakonec do Miami, zatímco Leonard se vrátil do Nashvillu. Bob Johnston vedl řeči o třetím albu. A společnost Columbia Records mluvila ještě hlasitěji o evropském turné.

Leonard sice ještě opravdové turné nezažil, ale věděl, že se mu to líbit nebude. Ne, že by mu vadilo cestovat. „Většinu života jsem v jednom kuse lítal sem a tam,“6 řekl. Ale když měl to lítání mít pod kontrolou někdo jiný, rozhodovat za něj, kde má kdy být, to bylo něco jiného. Leonardovi strýcové by mu jistě bez váhání dosvědčili, že nesnášel pevnou pracovní dobu, a když už byl v nějakém kroužku či klubu, často se dostával do jeho vedení, z čehož by se dalo soudit, že se nerad podřizoval pravidlům, pokud nebyla jeho vlastní. Bojoval také s trémou – „cítil jsem, že riziko ponížení je příliš velké“7 – a musel se k vystoupení hecovat. Ale hlavně se bál o svoje písně. Přicházely k němu v soukromí, odněkud, kde vládne čistota a upřímnost. Tvrdě a dlouho pracoval na tom, aby z nich stvořil ryzí zpodobení té chvíle. Chtěl je chránit, ne je stavět na odiv. Cítil se jako kuplíř, když je měl v uměle intimním prostředí předvádět cizím lidem, kteří si za to zaplatili. „Myslel jsem, že mě nechají jen vydávat desky,“ řekl Dannymu Fieldsovi. Vysvětloval mu, že doufal, že se jeho písně „dostanou do světa“ na albech, které bral jako sbírky básní ve zvukové podobě. Předpokládal, že se obejde bez nutnosti vystoupit na jeviště a zpívat je.

Nakonec zavolal svému producentovi Bobu Johnstonovi a řekl mu, že pojede jedině v případě, že se Johnston uvolí být manažerem turné a také hrát na klávesy. Bylo to od něj mazané. Johnston si musel nejlépe ze všech lidí na světě uvědomovat, že není žádný muzikant, a nedalo se ani předpokládat, že by Columbia jen tak snadno pustila na turné šéfa nashvillské pobočky. Jenže Johnston firmu právě opustil a zařídil se pro sebe. Možnost oslavit tuto změnu výletem po Evropě, který mu navíc se vším všudy zaplatí bývalý zaměstnavatel, se mu jevila jako skvělý nápad. Pokud šlo o jeho pozici manažera turné, řekl Leonardovi, že bude milerád hrát v jeho kapele a dohlížet na něj a nebude za to chtít ani desetník, ale ať to Leonard probere s Martym Machatem, právníkem a manažerem, který se Johnstonovi stará o obchodní záležitosti. Machat býval pravou rukou Allena Kleina, manažera Beatles a Rolling Stones. Leonard a Johnston si plácli, Johnston jmenoval jako manažera turné Billa Donovana, dal dohromady kapelu a začali zkoušet. V kapele byli Cornelius, Daniels, Fowler a doprovodné zpěvačky Susan Mussmanová a Corlynn Hanneyová. Leonard mezitím zatelefonoval do Montrealu Mortu Rosengartenovi a požádal ho, aby přijel do Tennessee.

„Leonard po mně chtěl, abych mu udělal masku,“ vzpomíná Rosengarten. „Divadelní masku. Řekl, že ji bude nosit při vystupování. Tak jsem se vypravil do toho jeho domečku – polní cestou doprostřed divočiny.“ Nebylo tam kde koupit materiál, ale ve Franklinu objevili obchod nabízející „sady pro modeláře“. „Koupil jsem je všechny,“ vzpomíná, „a Leonard přivezl z Nashvillu pytlík sádry.“ Zatímco Leonard v Nashvillu zkoušel s kapelou, Mort ve srubu pracoval na masce. „Když Leonard odjel, nebyl nikdo poblíž, jen ten dědek, co pálil načerno kořalku, a Kid Marley, který chodil oblečený jako kovboj a člověk ho nikdy nepotkal bez koně – vozil si ho v přívěsu za autem. Jednou večer přišel opilý do srubu, čekali jsme, až se vrátí Leonard, ale Marley se pak rozhodl, že ještě zajede do města pro pití. Jel jsem s ním a kůň jel v přívěsu s námi.“

Maska, kterou Mort pro Leonarda vyráběl, aby v ní vystupoval, vlastně představovala samotného Leonarda. Byla to posmrtná maska, sádrový odlitek jeho tváře, bez výrazu, s otvory pro ústa a oči. Leonard měl zjevně dost sebeúcty na to, že nechtěl vystupovat skrytý za tváří někoho jiného. Maska sebe sama mu měla poskytnout silnější kůži, pomáhat mu udržet si emoční odstup, bránit jeho písně před poskvrněním. Měla ale také znázorňovat, že tento veřejný Leonard je jen hraný, že si uvědomuje tu maškarádu. „Caveat emptor“, jak ve filmu Dámy a pánové… pan Leonard Cohen napsal na zrcadlo v koupelně. „Ať každý, kdo na mě přijde, vidí, že je to vlastně podfuk,“ řekl. Leonard také znal báseň Dylana Thomase („Ach, udělejte mi masku a postavte zeď, která mě ochrání před vašimi špehy / s ostrýma a lesklýma očima, s obrýlenými drápy“) i Nietzscheho slova („Takto skrytý člověk, který instinktivně potřebuje mluvit k mlčení a zamlčování… chce a podporuje, aby srdci a hlavami přátel procházela místo něho jeho maska“48).

Rosengarten vzpomíná: „Leonard měl za to, že mu pomůže, když si bude moci na pódiu vybrat, jakou postavu hraje. Maska je neutrální, teprve osoba, která ji nosí, ji oživuje tím, jak hýbe hlavou, očima a tak. Je to velmi mocný prostředek.“ Leonard se sice nakonec rozhodl, že masku nosit nebude, ale schovával si ji po celá desetiletí. Mort mu ji nakonec nechal odlít z hliníku.

Bob Johnston vzpomíná: „Lidi, takové turné svět neviděl.“ Začalo devíti koncerty během dvou týdnů v osmi evropských městech a pohonnou směs tvořilo LSD s mandraxem. Leonard v khaki obleku na safari a s bičem Henryho Zemela v ruce vypadal jako nějaký donkichotský generál Patton v čele chatrné armády. Na koncertě v Hamburku ale dopadl spíše jako kanónenfutr. Bylo to 4. května 1970, v den masakru. Zásah americké národní gardy proti studentské protiválečné demonstraci na Kentské státní univerzitě v Ohiu skončil čtyřmi mrtvými a devíti raněnými studenty. A Leonard se rozhodl v jakémsi překombinovaném antiautoritářském mírovém gestu začít druhou polovinu koncertu zacvakáním podpatky a nacistickým pozdravem. Když vyšel na pódium, vítaly ho plamínky hořících zápalek a dlouhé ovace vstoje, ale po tomto úvodu se nálada rázem změnila.

Dav „se splašil,“ říká Johnston. „Začali povykovat, nadávat a házet vším možným. Nějaký chlap běžel uličkou s pistolí v ruce. Když ho ochranka složila na zem, nebyl ani dva metry od pódia. Charlie Daniels se ke mně otočil a povídá: ‚Já padám.‘ Odpověděl jsem mu: ‚Ani se nehni, jestli někoho zabijou, bude to Leonard.‘ Ale když Leonard sáhl po kytaře, ten dav se zklidnil. Řekl jim: ‚Už jste skončili? Už je to všechno?‘ Jakmile spustil, hned mu aplaudovali, ale byla to stará písnička v jidiš, Leonard tancoval na jedné noze po pódiu, jak to Židi dělají, a prozpěvoval ‚á-jé, á-jé‘, a oni zas začali nadávat a házet po něm věci. Pak spustil jednu svou věc, my ostatní jsme se přidali a publikum se ztišilo. Leonard v jednom kuse vyváděl takovéhle nesmysly a procházelo mu to.“ Ale druhý den ráno jim v hotelu Daniels oznámil, že končí. „Mám toho plné zuby,“ prohlásil. „Na rozdíl od vás mám manželku a dítě. Nenechám se tu kvůli Leonardu Cohenovi zastřelit.“ Celá kapela ho musela přemlouvat, aby zůstal.

V Londýně Leonard přednášel poezii v Institutu moderního umění a hrál v Royal Albert Hall, která se vyprodala okamžitě poté, co ten koncert ohlásili. Jeho první album nedávno získalo v Británii zlatou desku a to druhé se drželo vysoko v žebříčku. Kritik Robin Denselow pro Guardian napsal: „Povrchně módní publikum ho hystericky vítalo, ale těžko říci, nakolik tito posluchači Cohena doopravdy chápou.“ Pro případ, že by to snad nechápali, vysvětloval, že Leonardovy písně zobrazují „zvláštní kanadskou pustinu“, a když oloupeme vnější poetickou vrstvu, odhalíme jejich poselství – „posedlost sebou samým, cynismus, nedostatek komunikace; jsou to dva cizinci, kteří se zběsile milují v temné hotelové ložnici“.8

Nico byla v Londýně a Leonard jí zavolal, ale opět ho odmítla. Seznámil se ale i s několika ženami, které nebyly na své city tak skoupé. Koupil pro Suzanne knížku Květomluva a napsal jí do ní věnování, ve kterém stojí, že je mu „vonným dechem uprostřed zkažených životních bouří“.9 Corneliovi, Johnstonovi a Donovanovi se svěřil, že má v Londýně kamaráda, který má to nejlepší LSD na světě, a vzal je k němu. „Jmenovalo se to Desert Dust a bylo to jako vylepšené LSD,“ vypráví Cornelius. „Museli jste na to vzít jehlu, špendlík byl moc velký. Stačilo dát si na jazyk trošičku toho hnědého prášku, tolik, co se nabere na špičku jehly, a úplně vás to odstřelilo, na šestnáct hodin, bez dojezdu.“ Hodně si toho nakoupili a hodně toho spotřebovali. Vedlo to k takovým koncům, že jim manažer turné na letišti nařídil, ať se cestou do letadla drží za ruce, aby se mu někdo neztratil. „Udělali jsme taneční šňůru a všichni jsme cestou prozpěvovali,“ líčí to Donovan.

Na palubě letadla do Vídně je letuška informovala, že na ně prý na letišti čekají tři stovky fanoušků. „Leonard na to řekl: ‚Nojo, ve Vídni mě milují,‘“ vzpomíná Johnston. „Ale když jsme přistáli, on vyšel z letadla a začal tomu davu mávat, všichni na něj jen křičeli: ‚Kde je Bubba?‘ Ukázalo se, že Bubba Fowler je ve Vídni slavný, ale my jsme o tom neměli ponětí.“ Posluchači po celé Evropě ale Leonarda milovali, i když je provokoval. Možná je provokoval právě proto, anebo v tom hrály roli i ty látky, které bral. Sice tvrdil, že vystupuje nerad, ale vůči publiku cítil náklonnost a vděk. Během koncertu v Amsterdamu pozval celé publikum k sobě na hotel, což skončilo policejním zákrokem. V pařížském koncertním sále Olympia pozval posluchače na pódium a znovu museli nakonec volat policii.

Bylo to jeho první opravdové turné, teprve se jako zpěvák na pódiu hledal, ale na debut to bylo znamenité. V červenci odletěli z Francie do New Yorku – právě v době, kdy se kanadská baletní skupina Royal Winnipeg Ballet připravovala na pařížskou premiéru představení The Shining People of Leonard Cohen. Choreografem byl absolvent McGillovy univerzity Brian Macdonald, který se s Leonardem seznámil v roce 1964. Balet doprovázela elektronická hudba a četlo se při něm několik Leonardových básní, mimo jiné erotické „Když jsem odkryl tvé tělo“ a „Slavnost“.

Ve Spojených státech měl Leonard domluvené vystoupení na folkovém festivalu ve Forest Hills. To, že musel opustit honosná evropská divadla a hudební sály kvůli vystoupení na tenisovém stadionu, se zřejmě odrazilo na jeho náladě. Na tom festivalu byl i Bob Dylan a ten den se chtěl s Leonardem seznámit. Ani on ovšem při tom setkání nebyl v nejrůžovější náladě. Nečekal by, že ho na folkovém festivalu někdo nepozná, ale hlídač ho nechtěl pustit do Leonardovy šatny. Přivolal Johnstona a ohlásil mu: „Tenhle maník říká, že prej je Bob Dylan a že se s váma zná.“ Johnston s kamennou tváří zareagoval slovy: „Tohohle týpka vidím poprvé v životě. No ale dobře, pusťte ho dovnitř.“ „To nebylo moc vtipný,“ ohodnotil to Dylan.

Leonard byl v šatně s Ronem Corneliem, který si měnil struny na kytaře. Johnston strčil hlavu do dveří a řekl: „Je tu Bob Dylan.“

„No a?“ odpověděl Leonard.

„Chce se s tebou seznámit,“ řekl Johnston.

„No tak ho teda pusť dál,“ řekl Leonard. Dylan vešel do místnosti a chvilku jen mlčky stáli. Pak Dylan prolomil ticho otázkou: „Jak se vám tu líbí?“

„No, někde člověk být musí,“ řekl na to Leonard.

„Byla to fakt prapodivná konverzace,“ vzpomíná Cornelius, který Dylana znal a předtím s ním spolupracoval. „Mluvili mezi slovy, jestli mi rozumíte. Člověk viděl, že spolu komunikují, ale že to nijak nesouvisí se slovy, která vypouštějí z úst. Panovala tam hrozně zvláštní atmosféra, něco takového jsem v životě nezažil. Byla v tom troška nepřátelství. To ale souviselo i s tím, že jsme předtím hráli v místech, kde byl Leonard za jedničku a Dylan byl dvojka. Vždyť Leonard dokázal vyprodat celou Royal Albert Hall za dvaatřicet minut. A pak přiletíme do Států, tady je jednička Dylan a o Leonardovi tu nikdo ani neslyšel.“ I když to setkání proběhlo prapodivně, Leonard a Dylan se rozešli s pocitem, že jsou přáteli. Cornelius měl nicméně pravdu v tom, že Leonard neměl v Americe status srovnatelný s Evropou. Hudební časopis Billboard popsal jeho výkon jako „nervózní“ a „bez života“. Nancy Erlichová napsala: „Velice se snaží, aby docílil toho bezkrevného vokálu, toho mdlého, nudného hlasu hovořícího o smrti. A ten hlas nám nenabízí ani útěchu, ani moudrost; vyjadřuje naprostou porážku. Jeho hudba je depresivní.“10

Leonarda s kapelou čekaly ještě dva evropské festivaly, takže letěli hned zase zpátky. První festival probíhal na jihu Francie, na provensálském venkově deset kilometrů od Aix. Jejich hotel byl starý hostinec na předměstí. Měl i stáj a kapela měla odpoledne volno, takže si půjčili koně, projížděli se krajinou jako z Cézannových pláten a zpívali kovbojské písničky. Nevěděli, že třídenní festival, kterého se účastní francouzské skupiny a hosté ze světa, například skupina Mungo Jerry nebo Johnny Winter, přerostl v cosi jako malý francouzský Woodstock. Sjelo se tu více lidí, než kolik organizátoři čekali, a spousta z nich neměla v úmyslu platit za lístek padesát pět franků, takže prolomili plot. Improvizovaně se usídlili na louce, tancovali, zpívali „Hare Krišna“, popíjeli a v rauši se nahatí vyvalovali na sluníčku. Místní policejní prefektura se obávala „hord vandalských hippies, kteří dělají nepřístojnosti a ostudu“, takže festival zakázali a na návštěvníky poslali CRS – francouzskou pořádkovou jednotku. Festival pokračoval – podle všech svědectví bez jakýchkoliv problémů, až na to, že se mnozí návštěvníci halasně domáhali, aby byl zadarmo. Organizátoři měli naopak obavy, že nevyberou dost na zaplacení účinkujících.

Když Leonard s ostatními muzikanty vyrazil k místu konání festivalu, zjistili, že cestu lemovanou stromořadím zcela zablokovala zaparkovaná a opuštěná auta. Měli před sebou ještě několik kilometrů, na to, aby tam došli pěšky, to bylo moc daleko, o nástrojích nemluvě. Nebylo kam se obrátit pro pomoc. V tu chvíli si Bob Johnston vzpomněl na koně. Vrátili se do hostince, prostřednictvím tlumočníka si dojednali podmínky a pak znovu vyrazili, tentokrát v sedlech. Jeli zadem, po úzkých horských stezkách. Pod oblohou plnou hvězd mířili teplou nocí ke světlům v dálce.

„Když jsme byli tak v půli cesty,“ vzpomíná Johnston, „Leonard povídá: ‚Nemůžeme hrát. Došlo nám víno.‘ Byli jsme uprostřed divočiny. Řekl jsem mu: ‚Neboj se, Leonarde.‘ Ujeli jsme tak kilometr nebo dva a najednou tam zničehonic stál bar jménem Texas.“ Bůh jim požehnal a přivedl je k nepravděpodobnému kovbojskému baru. U vchodu bylo dokonce i břevno na uvazování koní. Seskočili a v baru si naplánovali, že vjedou na koních přímo na festivalové pódium. K tomuto rozhodnutí mohlo přispět kvantum vypitého vína, vůdcovské schopnosti Boba Johnstona a chvastounství vyvolané evropským turné. Když dorazili do zákulisí, zamířili k rampám a na pódium. „Pódium se houpalo sem a tam,“ vzpomíná Johnston. „Ti Francouzi, co to organizovali, na nás mávali a řvali, že to celé spadne.“ Skutečně to tak mohlo dopadnout. Bílý hřebec, na kterém seděl Leonard, měl tyto obavy zřejmě také a odmítal se hnout. Nakonec ho přesvědčili. „Kopl jsem ho do zadku,“ říká Johnston, „a Leonard s ním dojel doprostřed pódia. Tam se ten kůň vzepjal a Leonard pozdravil publikum.“

V té chvíli Leonard vypadal jako dokonalý showman, který kromě připraveného programu zvládá i improvizovat. Jediná potíž byla v tom, že jeho velkolepý příjezd uvítali posluchači pískotem a bučením. Křičeli na něj, že je primadona a myslí si o sobě kdovíco, že je kapitalista a kvůli nehorázným penězům, které bere, je vstupné tak drahé. Že sympatizuje s fašisty, že si drží dům v Řecku a neřekne ani slovo proti tamní vojenské vládě. Leonard se podle svého zvyku pokoušel s „maoisty“, jak své protivníky nazýval, mezi písničkami diskutovat, ale reagovali na to házením láhví. V jednom okamžiku měl Leonard pocit, že se začalo střílet, ale to se jen rozbil pódiový reflektor. Každopádně se ale nebál. Už nebyl jen polní velitel Cohen, ale dobyvatel, bílý jezdec z Apokalypsy. Oznámil křiklounům, že jestli se chtějí poprat, ať si vylezou na pódium, on a muzikanti si to s nimi klidně rozdají. Než vystoupení skončilo, Leonardova kapela získala oficiální jméno – Armáda. Při příštím tažení měli dobýt ostrůvek šest kilometrů od pobřeží jižní Anglie, na který vtrhlo šest set tisíc mladých lidí – desetinásobek počtu návštěvníků festivalu u Aix. Než ale na ostrově Wight přistáli, zamířil Leonard do léčebny pro choromyslné.

Bylo 28. srpna, dva dny před termínem koncertu v rámci festivalu na ostrově Wight. V Suttonu, na jižním okraji Londýna, zastavila před Hendersonovou nemocnicí limuzína. Leonard vzhlédl a spatřil impozantní starou budovu s věží s úzkými okny. Vypadala jako zařízení, kam vás jednou přijmou a už se nikdy nedostanete ven. Leonard vstoupil dovnitř. Očekával ho Bill Donovan, aby mu oznámil, že ve věži je pro něj všechno nachystané. „Ty bláho,“ řekl mu Leonard, když je hlavní lékař odváděl budovou. „Doufám, že mají rádi So Long, Marianne.“

„Leonard řekl: ‚Chci hrát v ústavech pro choromyslné,‘“ vzpomíná Johnston. A stejně jako tehdy, když mu Johnny Cash oznámil, že chce hrát ve věznicích, i teď John odpověděl: „Dobře,“ a „pár jich dojednal.“ Hendersonova nemocnice (která dnes kvůli škrtům ve financování už nefunguje) byla navzdory vnějšímu vzhledu průkopnické zdravotní zařízení s novátorským přístupem k léčbě poruch osobnosti. Samotný ústav nazývali terapeutickou komunitou a místo pacientů zde měli rezidenty. „Terapie se zakládala na rozhovorech,“ říká bývalý vrchní ošetřovatel Ian Milne. „Nepoužívali jsme vůbec medikaci, neměli jsme žádné ‚zombie‘.“ Většina pacientů byla mladší než Leonard či stejně stará, a totéž platilo i pro personál. Neznalý návštěvník stěží rozeznal, kdo patří do které kategorie. Na společném ranním komunitním setkání oznámil hlavní lékař rezidentům i zaměstnancům, že „mu volal nějaký člověk, chce přijet a zazpívat nám něco z toho, co bude hrát na ostrově Wight. Jmenuje se Leonard Cohen.“ Všem spadly čelisti a nastalo výjimečné ticho.

Ron Cornelius vzpomíná na chvíli, kdy Leonard skupině oznámil svůj záměr vystoupit v léčebně pro duševně choré. „Byli jsme v hotelu Mayfair a on povídá: ‚Tohle turné si užijeme. Uvidíme spoustu měst, v některých strávíme dva tři dny. A když zrovna nebudeme mít koncert, chci jezdit hrát po psychiatrických léčebnách.‘ Řekl jsem mu na to: ‚Cože? Já teda do blázince hrát nejdu. Albert Hall beru, ale s blázincem mě vynech.‘ Dlouze jsme to probírali a nakonec Leonard řekl: ‚Rone, zkus to, jen jednou.‘ A když jsem viděl, jak na ty lidi hudba zabírá, nakonec jsem si užil fůru těchhle vystoupení. Hráli jsme ve spoustě léčeben po celé Evropě, po celé Kanadě, dokonce i ve Státech.“

Leonard nijak nevysvětloval, proč vlastně chce hrát duševně nemocným, a členové skupiny se ho na to neptali. Johnston ale vzpomíná, že mu Leonard jednou řekl, že „jednou byl sám ve cvokárně, když psal Nádherné poražené nebo tak něco.“ Podle Johnstonových vzpomínek Leonard řekl, že si vzal spoustu LSD, vyjel si na lodičce a příliš dlouho koukal do sluníčka. V roce 1974 řekl Leonard novináři Stevu Turnerovi, že ho k léčebnám pro duševně nemocné přitahuje „pocit, že lidé v léčebnách jsou kvůli svým zkušenostem vnímavým publikem pro mé písně. Chci říci, že ať už se někdo dobrovolně podrobí léčbě, nebo je k ní donucen, znamená to, že si uvědomuje, jak moc prohrál. Jinými slovy, už si vybral. A měl jsem pocit, že tyhle volby a tyhle porážky mají stejné kořeny jako moje písně, že lidé s těmihle zážitky budou ty pocity, ze kterých ty skladby vznikaly, lépe chápat.“11

Hrál tu tedy roli pocit jisté sounáležitosti. V rozhovoru v roce 1969 řekl: „Odjakživa jsem miloval lidi, které svět pokládá za blázny. Rád jsem se potloukal a bavil jsem se se starými lidmi, s feťáky. Bylo mi třináct nebo čtrnáct, sám jsem nevěděl, proč to dělám, ale prostě mi s těmihle lidmi bylo dobře.“ Asi si také dobře uvědomoval pravdivost písně There But for Fortune, ve které Joan Baezová zpívá o tom, že člověk může jen vinou osudu skončit ledajak. Leonard i jeho matka s tím koneckonců měli své zkušenosti. A z čistě praktického úhlu pohledu to byl dobrý způsob, jak „sblížit skupinu“, jak vzpomíná Donovan, a „jak je překvapit“. Leonard to dělal bez ohledu na zisk a bez fanfár. Johnny Cash natočil dvě slavná vězeňská alba, ale z Cohenova hraní v Hendersonově nemocnici žádná deska nevyšla. Nahrávka nicméně existuje a je dobrá. Ošetřovatel Milne ji amatérsky pořídil na svůj čtyřstopý kotoučový stereomagnetofon značky Stella.

Podkrovní místnost ve věži měla vysoký strop. Koncert zde začal přibližně v sedm hodin večer. Na malém pódiu se mačkala kapela s nástroji a aparaturou a Leonard, pro kterého už tam nezbylo místo, musel hrát před pódiem na podlaze. Stoupl si pod jedno z vysokých a úzkých oken, díky nimž místnost působila jako kaple. Asi padesát rezidentů se usadilo na skládacích židlích uspořádaných do šesti řad a skupina narychlo vyzkoušela zvuk nevydanou písničkou Arms of Regina. Zněla v tom prostředí jako středně rychlá country balada s dojemnými vícehlasy. Pak Leonard posluchačům oznámil: „Včera jsem sem někomu volal, nějakému doktorovi. Povídám mu, že přijedu. Upozornil mě: ‚Je tu pořádná banda mladých cvoků.‘“ Pak zahrál pár úvodních akordů písně Bird on the Wire, ale přestal a znovu spustil: „Chtěl bych něco říct. Někdo mě tu varoval, že věčně jen mluvíte. To je psychotické. Je to nakažlivé.“ Zjevně ano. Leonard toho během osmdesátiminutového koncertu napovídal opravdu hodně. Prokládal řečmi jedenáct písní, odrecitoval jednu báseň a celkem vzato se projevoval svobodněji než při normálních koncertech. Mluvil o tom, jak se jeho vztah s Marianne pomalu vytrácel, až odumřel, a vyprávěl příběhy skryté v některých písních: píseň You Know Who I Am „nějak souvisí s přibližně třemi sty LSD tripy, které mám za sebou“, píseň One of Us Cannot Be Wrong „jsem složil, když ze mě vyprchával amfetamin“. Tonight Will Be Fine podal jako na country tancovačce, vesele a nevázaně, a s dodatečnými slokami. Jistý vliv Tennessee se projevil i na Suzanne, ve které se „osamělá“ dřevěná věž proměnila v „opuštěnou“. I jinde Leonard poněkud měnil text. V písni Bird on the Wire zaznělo místo „Schoval jsem pro tebe všechny své stuhy“ zcela odlišné „Zlomil jsem o tebe všechny své smutky“. Na hlášku: „To jsem složil v hotelu Chelsea v New Yorku, v místě, kde nikdy nevyjdete z výtahu sami,“ publikum nijak nezareagovalo, tenhle hotel se proslavil díky historkám o Janis Joplinové a přepracované písni Chelsea Hotel #2 až o několik let později.

Mezi posluchači měl očividně dost fanoušků. Jeden si výkřikem vyžádal píseň Famous Blue Raincoat. Leonard k tomu poznamenal: „Netušil jsem, že tu píseň někdo zná. Zpíváme ji jen na koncertech. Napsal jsem ji v New Yorku, když jsem bydlel na východním konci East Side. Je o tom, co spolu ženy a muži sdílejí, a tom, jaké to je, že když se někoho držíte…“ Leonard větu nedokončil. Při jeho zpěvu posluchači mlčeli jako v transu, ale když hudba dozněla, propukli v nadšený aplaus. „Chci vám říci, že jste publikum, jaké jsme hledali,“ oznámil šťastný Leonard pohnutým hlasem. „Nikdy jsem se při hraní před lidmi necítil tak dobře.“ Mentálně postižení lidé zřejmě vytvořili prostředí, ve kterém se Leonard se svými písněmi cítil jako doma. Během toho roku vystoupili i v dalších léčebnách, „a tyhle koncerty byly to nejlepší z celého turné, každý z nich,“ říká Donovan. „Posluchači se dokázali skvěle napojit na to, co Leonard dělá. Navázal s nimi úžasný kontakt.“

Na začátku listopadu 1970 vystoupili ve státní psychiatrické léčebně v kalifornském městě Napa, v oblasti známé vinicemi. Na stodevadesátiakrovém pozemku se rozkládala ohromná budova ústavu založeného v devatenáctém století – připomínala spíš gotický hrad. V Kalifornii se ke skupině dočasně připojila jako doprovodná zpěvačka Michelle Phillipsová ze skupiny The Mamas and the Papas.49 Několik dnů předtím, na Halloween, se vdala za herce Dennise Hoppera. Hopper považoval Leonarda za svého přítele a na svatbu ho pozval. „No a tak jsme Hoppera vzali do toho ústavu s sebou,“ vzpomíná Bill Donovan. „A on si cestou lízl trochu LSD.“ Droga začala účinkovat právě ve chvíli, kdy limuzína dorazila k ústavu. Zatímco vykládali vybavení, personál přiváděl posluchače do budovy, ve které měli vystupovat. Spousta pacientů seděla v kolečkových křeslech, jiní se pomaloučku šourali pěšky. V ústavu pečovali o mnoho vážně postižených a silně medikovaných pacientů, měli tu i oddělené křídlo pro mentálně postižené, kteří se dopustili trestných činů. „Když to Hopper viděl, úplně mu hráblo,“ vzpomíná Donovan. „Asi si myslel, že je to Noc oživlých mrtvol nebo bůhvíco. Utekl do auta, zavřel se tam a nechtěl vylézt.“ Leonard pacientům zazpíval a zahrál, trochu k nim promluvil a pak mezi ně s kytarou seskočil. „Všichni pacienti schopní pohybu se pustili za ním sem a tam po sále a přes pódium.“

Když vystupovali v ústavu v Montrealu, mladá pacientka Leonardovi řekla, že není blázen, že ji tam otec nechal zavřít, protože brala drogy. Úpěnlivě ho prosila, aby ji dostal ven. V jejím příběhu bylo něco, co mu připomnělo Nancy, soudcovu dceru, o které napsal píseň Seems So Long Ago, Nancy. Domluvili si plán útěku, ale nevyšlo to – naštěstí, protože se ukázalo, že dívka ve skutečnosti trpí vážnou duševní chorobou. „Zažívali jsme neuvěřitelné věci,“ vzpomíná Ron Cornelius. „Na jednom koncertě se osm nebo devět lidí v kolečkových křeslech rozhodlo, že se přesně v šest vydělají do kalhot. Odváželi je podělané pryč a všichni brečeli, protože jim ta hudba dávala něco, co nikdy nezažili. Jeden mládenec vstal a v lebce měl trojúhelníkovou díru, bylo vidět, jak mu uvnitř tepe mozek. Uprostřed písničky začal na Leonarda něco křičet. Přestali jsme hrát a ten mládenec povídá: ‚Fajn, fajn, ty seš ten slavnej básník, slavnej umělec, přijedeš si sem s kapelou, se všema těma krásnejma holkama, zpíváš ty hezký slova a všecko, no fajn, ale zajímalo by mě, kámo, co si myslíš o mně?‘ A Leonard slezl z pódia, a než jste se nadáli, objímal toho kluka v náručí.“

Cestou na ostrov Wight si Leonard prohlížel hudební časopis, který mu dal Johnston. Uvnitř byla celostránková reklama na jeho album. Fotografie zobrazovala Leonarda v černém roláku s pohledem upřeným někam doleva, jako by se snažil ignorovat, co o něm nahrávací společnost napsala za jeho temeno. Stálo tam: „Máte někdy pocit, že se chcete oprostit od života? Že chcete utéct do nějakého osamoceného rozjímání a chvíli si o všem pěkně zapřemýšlet? O všem. O sobě. O ní. O tom. O nich. Právě tak se cítí básník, protože v tomhle ohledu se od ostatních neliší. Liší se ale v tom, že si dá tu práci, aby to všechno sepsal na papír. Krásně. A Leonard Cohen je výjimečný básník, protože ze svých básní vytváří písně. Udělal to v albu Songs of Leonard Cohen. Pak následovala deska Songs from a Room, druhé album pro všechny, kteří se s ním a jeho pocity dokážou ztotožnit. Je jich pořád víc, jen nemají ten vzácný dar básnického vidění. Ale na světě mohou být miliony Leonardů Cohenů. Dokonce i vy se jím můžete stát,“ končil inzerát. Leonarda napadlo, že kdyby Mort začal tu jeho masku vyrábět ve velkém, třeba by vydělali spoustu peněz, a po tváři mu přeběhl pomalý, uvolněný úsměv. Mohla za něj do velké míry droga, kterou si pro tuto část turné vybral. Jeho Armáda mu začala říkat „kapitán Mandrax“.

Poklidný ostrov Wight leží šest kilometrů od jižního pobřeží Anglie, jezdí se na něj trajektem, kolem kotví jachty. Mají ho rádi námořní důstojníci ve výslužbě a bohatší výletníci. V létě roku 1970 se sem ovšem na pět dnů sjely statisíce lidí – mladí hudební fanoušci hippies i militantní jedinci. Šestkrát přečíslili počet místních obyvatel. Z kopce Afton Down západně od místa konání festivalu bylo možné pozorovat zvířený prach v místech, kde návštěvníci pošlapali plot, i kouř stoupající ze zapálených aut a stánků. Kopec, kterému tehdy začali z pochopitelných důvodů přezdívat Devastation Hill, zabrali návštěvníci bez lístků. Někteří z nich měli tu melu na svědomí. Pozorovali odsud tisíce vyčerpaných platících návštěvníků, jak se několik dnů mačkají před pódiem na akci, která si nezadala se samotným Woodstockem. Zahráli si na ní třeba Who, Doors, Miles Davis, Donovan a Ten Years After. Leonard vystupoval závěrečný, pátý den, mezi posledními. Před ním byli na pódiu Jimi Hendrix a Joan Baezová, po něm Richie Havens.

Během předchozích dnů na festivalu narůstalo napětí. Pořadatelé čekali sto padesát tisíc návštěvníků, ale přijelo jich o půl milionu víc a spousta z nich rozhodně neměla v úmyslu platit. I když byli pořadatelé nakonec nuceni vyhlásit bezplatný vstup, nepřátelství stále viselo ve vzduchu. Na Krise Kristoffersona házeli láhve a vybučeli ho z pódia. „Bučeli na všechny,“ vzpomíná Kristofferson. „Na všechny kromě Leonarda Cohena.“ V průběhu posledního dne se situace pořád zhoršovala. Baezová se nabídla, že vystoupí před Hendrixem a pokusí se publikum uklidnit. Říká: „Uvědomovala jsem si, že na hudbu, kterou hraji já, se útočí ohněm o něco hůř.“12 Během Hendrixova vystoupení někdo hodil světlici, která zapálila pódium. Zatímco Hendrix hrál, šlehaly plameny. Leonard a Johnston stáli opodál a sledovali to.

„Leonard neměl obavy,“ vzpomíná Johnston. „Hendrix se nebál a my také ne. Leonard si z podobných věcí nikdy nic nedělal. Vyvedlo ho z míry akorát to, že mu řekli, že nemají piano ani klávesy. Už si přesně nepamatuju, jestli je někdo zapálil, nebo shodil z pódia. Prostě jsem s ním nemohl hrát. Leonard na to řekl: ‚Půjdu si trochu schrupnout do přívěsu. Až si seženeš piano a varhany, přijď mě vzbudit.‘“ Vzal si trochu mandraxu, ve dvě v noci jsme ho vytáhli z postele a přivedli na pódium. Měl na sobě ten svůj safari oblek, na tvářích strniště, dlouhé vlasy, totálně zdrogovaný výraz v očích. Zatímco členové Armády zaujímali postavení, stál tam a zíral do černočerné noci.

Uvedl je Jeff Dexter, tehdy slavný britský diskžokej, který na pódiu vyplňoval mezičasy mezi vystoupeními. Bylo mu na první pohled jasné, že Leonard a celá kapela jsou „totálně zmandraxovaní. Byli v takovém stavu, že bych je mohl všechny ojet a ani by si toho nevšimli.“ Obával se o jejich bezpečí. Stejné obavy měl i Murray Lerner, americký dokumentarista, který festival natáčel. „‚Tohle bude katastrofa,‘ pomyslel jsem si. Napadlo mě, že dopadnou jako Kristofferson,“ říká Lerner. „Ale on vypadal úplně klidně.“ Johnston vzpomíná: „Byl klidný díky tomu mandraxu. To zachránilo koncert a celý festival. Bylo to uprostřed noci, kolem seděl v dešti všechen ten dav, lidi, co předtím zapálili Hendrixovi pódium. Nikdo už několik dnů nespal.“ Všechno hrozilo katastrofou. „Ale pak Leonard vycpaný vším tím mandraxem začal zpívat. Pomalu, pomaličku. Zpíval tak pomalu, že mu trvalo deset minut, než to přezpíval: ‚Jako… pták.‘ A všichni posluchači s ním byli na stejné vlně. Bylo to to nejúžasnější, co jsem kdy slyšel.“ Charlie Daniels říká: „Leonard byl možná na mandraxu, rozhodně mu to ale nezatemnilo mozek, co se muziky týkalo. S publikem je někdy kříž, už bylo fakt pozdě, ale on se lidem zjevně trefil do nálady. Najednou byli všichni v pohodě.“

Než začal zpívat, promluvil k těm statisícům lidí, které nemohl vidět, jako kdyby spolu seděli někde v potemnělém pokojíku. Zvolna a klidně jim vyprávěl příběh, který zněl jako podobenství. Zhypnotizoval je a zároveň si otestoval náladu davu. Popsal, jak ho otec jako malého kluka vzal do cirkusu. Leonard neměl cirkusy moc rád, ale líbilo se mu tehdy, že nějaký dospělý vstal a požádal všechny, aby zapálili zápalku, aby se navzájem viděli. „Mohl bych vás všechny požádat, abyste škrtli zápalkou, abych viděl, kde jste?“ řekl jim. Zpočátku ho poslechlo jen několik posluchačů, ale jak vystoupení pokračovalo, viděl skrz mlhu a déšť zářit plamínky.

„Úplně je očaroval,“ říká Lerner. „A mě taky.“ Zamilovaným v publiku zazpíval Suzanne a dodal k ní: „To je možná dobrá hudba k milování.“ Pro bojovníky zazpíval píseň The Partisan, kterou věnoval „Joan Baezové a práci, kterou odvádí.“ Johnston říká: „Bylo to kouzelné od prvního do posledního momentu. Nikdy jsem nic takového nezažil. Byl prostě mimořádný.“ O třicet devět let později to strhující vystoupení vyšlo spolu s Lernerovým filmem na CD a DVD Leonard Cohen: Live at the Isle of Wight 1970.

Měsíc po festivalu byli Leonard, Johnston a Armáda zpátky v nashvillském studiu A firmy Columbia. Nahrávali Leonardovo třetí album, Songs of Love and Hate. Začali s tím 22. září 1970, čtyři dny poté, co v Londýně zemřel v sedmadvaceti letech Jimi Hendrix, a natáčeli denně až do šestadvacátého, což bylo osm dnů předtím, než ve stejném věku zemřela v hotelu v Los Angeles Janis Joplinová. Pak nahrávání přerušili kvůli několika akcím, které je během listopadu a prosince čekaly ve Spojených státech a v Kanadě. První byl koncert proti válce ve Vietnamu, konal se na Wisconsinské univerzitě v Madisonu. V létě toho roku zde došlo k výbuchu podomácku vyrobené bomby, proto Leonardovi nabídla ochranu organizace White Panthers, ale on odmítl. Zahájil koncert písní Solidarity, kterou se naučil na socialistickém letním táboře, a píseň Joan of Arc, napsanou pro Nico, věnoval památce jiné múzy, Janis.

Když 10. prosince dorazili do Montrealu, kde měli absolvovat poslední koncert roku 1970, zjistili, že ve městě stále platí výjimečný stav po únosu novináře a britského obchodního komisaře v Leonardově rodném Westmountu. Předseda vlády Pierre Trudeau, Leonardův starý kamarád z baru Le Bistro, který se proslavil svým béžovým pršipláštěm podobně jako Leonard tím modrým, vystoupil v televizní stanici CBC, kde reportérovi rozzlobeně řekl: „Spousta lidí si stěžuje, že všude vidí ozbrojence s přilbami. No tak ať si stěžují.“ Nové desetiletí začínalo ve stejném duchu, v jakém proběhlo to minulé. Leonard a Suzanne ve svém domečku v přistěhovalecké čtvrti sledovali, jak ustavičně padá sníh a pokrývá tiše ulici, aby všechno schoval.

13

Žíly vystupují jako dálnice

V dolním rohu obalu alba je fotografie pořízená během turné. Usmívá se na ní jako jurodivý, v očích má extatický výraz, strniště na tváři, obrys hlavy se rozplývá na černém pozadí. Na zadní straně obalu, kde by člověk čekal seznam písní, stojí bílými písmeny na černém pozadí jako vzkaz napsaný křídou na tabuli v blázinci:

DALI POD ZÁMEK MUŽE

KTERÝ CHTĚL OVLÁDNOUT SVĚT

HLUPÁCI

DALI POD ZÁMEK TOHO NEPRAVÉHO50

O minulém albu Songs from a Room kritiky psaly, že je ponuré, ale přitom bylo jen drsné. Zato deska Songs of Love and Hate opravdu ponurá je. V těch písních se píše o všech možných podobách bolesti a znechucení nad sebou samým, vyskytuje se v nich hrbáč, obětování, podváděný muž, sebevražda, potrat, zlomené končetiny, nebe plné mraků a deštěm smáčený autor – Last Year’s Man –, který nedokáže pohnout rukou, aby svou tužkou vrátil světu existenci. Deprimovaný a zničený Leonard byl v koncích. Poznal, jak to chodí v zákulisí, věděl, jak se na publikum hraje habaďůra. Kritikové, kteří prokoukli maškarádu a napsali, že jeho hlas je „slabý a ubohý“ a jeho písně „sebestředné“, měli pravdu. Jeho vítězství byla jen zdánlivá, medaile, které dostal, nebyly pravé. Uplynuly téměř čtyři roky od chvíle, kdy napsal Marianne o tom hrozném prvním vystoupení s Judy Collinsovou a o svobodě a kráse, kterou pocítil ve svém „totálním selhání“. Ale teď žil ve srubu v Tennessee se Suzanne a přemýšlel o svém třetím albu. Nechtěl jej natáčet, nevěřil, že ho dokončí, ale nahrávací smlouva to po něm požadovala. Jediné, co teď Leonard cítil, byla „hluboká, paralyzující úzkost“.1

Láska a chtíč, život mezi konzervativními věřícími, společnost muzikantů, kterým Leonard důvěřoval a které měl rád – to zvenčí vypadá jako ideální cohenovské prostředí. Ale totéž bychom mohli říci i o jeho životě s Marianne v domečku na Hydře. A Leonardovy deprese jsou důkazem, že mu to prostředí nesvědčilo. Suzanne vzpomíná: „Jistě, mohl nabýt dojmu, že je zavřený v místnosti bez oken a bez dveří. Tenhle pocit zná spousta lidí, a platí to obzvlášť pro tvůrčí povahy. Čím je člověk spirituálněji založený, tím více má sklony k něčemu, co by církev nejspíš pojmenovala termínem acedia“ – jde o hřích apatie, nepraktikování ctností a ztráty milosti. „Snad nejtěžší ze všeho je dosáhnout toho, co dovolí vašemu dílu zazářit či vám zazářit prostřednictvím díla – obnažit se, stát se upřímně tím, kým jste, ovládnout patos, utišit každodenní malichernosti, přestat nad vším pořád jen uvažovat a pustit se do práce“ – zkrátka se sebrat a dát se do toho.

Columbia měla podle smlouvy s Leonardem nárok na další dvě alba. Leonard se Boba Johnstona zeptal, jestli by to nemohly být dvě živé desky – vždyť na turné většinu koncertů nahrávali. Johnston mu odpověděl, že by možná jedno živé album prošlo, ale až po studiovém. A tak se Leonard sebral a dal se do toho. Ubytoval se v hotelovém pokoji v Nashvillu, dvakrát denně chodil plavat do bazénu YMCA a pět dnů po sobě strávil ve studiu. Nahrávání zprvu probíhalo vcelku bezbolestně, Leonard se už dobře znal s muzikanty z turné, s techniky i se studiem. Charlie Daniels vzpomíná: „Všichni už jsme na sebe byli zvyklí a měli jsme mnohem jasnější představu, co chceme dělat a jak s těmi písněmi pracovat.“ A šlo jen o osm písní. Skoro všechny už se Leonard buďto pokusil natočit během práce na prvních dvou albech, nebo je měl s kapelou obehrané z koncertů, případně obojí. Verze písničky Sing Another Song, Boys, která se objevila na albu, je ve skutečnosti živou nahrávkou z festivalu u Aix.

Po pěti dnech strávených ve studiu A si doprovodná skupina šla po svých a Leonard s Johnstonem odjeli s nahrávkami do Londýna, aby přidali další stopy. Potřebovali nahrát Leonardovu namluvenou část pro Joan of Arc, dětský sbor do Last Year’s Man a smyčcové aranže Paula Buckmastera, klasického hráče na violoncello a experimentálního rockového basisty, který aranžoval první dvě alba Eltona Johna. Jak Buckmaster vzpomíná, dostal od nich „volnou ruku“, ale „Cohenova hudba se v podstatě nedá aranžovat“. Jeho příspěvek se omezil na to, že přidal „trochu emotivní struktury a barvy“.2

Cornelius říká: „Začalo to podobně jako nahrávání Songs from

a Room, ale pak se to nějak rozrostlo. Famous Blue Raincoat nám pod rukama dozrála, totéž Avalanche. Člověk to velmi snadno přežene, ale zároveň se dá říci, že bez dostatečné síly v pozadí by ta píseň nikdy neměla tuhle energii. Ale přerostlo to míru.“ Cornelius a Leonard se shodli na pocitu, že s tím albem něco není v pořádku. Odletěli spolu do Londýna. Cornelius vzpomíná: „Napřed to mezi Bobem Johnstonem a mnou bylo v podstatě na pěst, věčně jsme se nad nahrávkami hádali. Chtěli jsme pro Leonarda to nejlepší. Buckmaster napsal tuny věcí, které jsme já a Leonard nakonec prostě vyškrtali, protože by toho bylo jednoduše moc. Ale pokud posloucháte pozorně, děje se tam toho pořád spousta.“

„Byla to zvláštní deska,“ říká Leonard.3 Nenajdete v ní skoro žádný vliv Tennessee, snad jen šlapavý rytmus v Diamonds in the Mine, chytlavém popěvku o nicotnosti všeho. To album obsahuje některé z Leonardových nejtemnějších písní a také některé z těch nejkrásnějších. Najdeme zde rezignovaně erotickou Joan of Arc i vyrovnaně hořkosladkou Famous Blue Raincoat. To je další z Leonardových skladeb na téma milostného trojúhelníku. Má formu dopisu, psaného v temných hodinách před úsvitem soupeři a příteli. Zní až příliš mile v sousedství temných a zneklidňujících Sing Another Song, Boys, Dress Rehearsal Rag (o které Leonard řekl: „Tu píseň jsem nenapsal, ale protrpěl“4) a podmanivě intenzivní Avalanche, která album otvírá. Je to píseň hrbáče, groteskního tvora, který pod kopcem zlata touží po ženách, jako nějaká nacistická karikatura Žida. Nebo je to možná píseň trpícího muže, který z pekelných hlubin touží po spojení s Božstvím. Nebo píseň muže, který sice má ženu, ale nestojí o ni či o domácký život, který mu nabízí. A snad je to také píseň Boha, vlídného novozákonního Ježíše, který se nad drobky poslední večeře na stole a s ranou v boku nakonec ukazuje být stejně tvrdý a panovačný jako starozákonní Jehova. Těch šest slok textu zpívaného v mollové tónině bez uhlazeného doprovodu ženských hlasů obsahuje nespočet vrstev, je to dům plný zrcadel, ale to, co zůstává stálé, je pocit samoty a touhy, deprese a beznaděje.

Album Songs of Love and Hate tvoří s prvními dvěma, Songs of Leonard Cohen a Songs from a Room, svým způsobem trilogii. V jednom zástupu zde pochodují zabijáci vedle sebevrahů, mučedníci vedle vojáků, guruové vedle postav ze Starého zákona. Jsou tu i muži toužící po lásce, ale jejich milenky pochodují opačným směrem. Podobně jako v Leonardových sbírkách básní zde nalezneme opakující se témata a motivy, životní lekce, které mohou, ale nemusí přinášet poučení, radost se mění v lásku a láska v bolest. Jana z Arku se na první desce objevila jako obrázek na zadní straně obalu, na třetí o ní Leonard zpívá. Marianne Ihlenová byla zobrazena na zadní straně druhého alba a píseň o ní je na prvním. Píseň Dress Rehearsal Rag Leonard napsal pro první desku, natočil ji pro druhou a dostala se konečně na třetí, tři roky poté, co se objevila na albu Judy Collinsové, které vlastně zahájilo Leonardovu hudební kariéru.

Když deska Songs of Love and Hate v březnu 1971 vyšla, jako by zazněla imaginární píšťalka a Spojené státy a Británie se rozběhly na opačné strany hřiště. V Británii se album dostalo do první pětky v hitparádě, v USA navzdory reklamní kampani utrpělo fiasko. Neprobojovalo se ani mezi první stovku. V Kanadě jej sice nepřijali tak dobře jako to předcházející, ale Dalhousieova univerzita v Halifaxu po vydání desky udělila Leonardovi čestný doktorát. Ocenili ho slovy: „Pro mnoho mladých lidí na obou stranách Atlantiku se Leonard Cohen stal symbolem jejich vlastní úzkosti, pocitu odcizení a nejistoty.“ Ta formulace připomíná reklamu Columbie, ve které se mluvilo o milionech Leonardů Cohenů všude po světě, o lidech, kteří cítí, že se chtějí oprostit od života. „Lidé říkali, že deprimuji celou generaci,“ vzpomíná Leonard. „Říkali, že by se moje desky měly rovnou prodávat s břitvami, protože to je hudba, při které si podřežete zápěstí.“5 Britští novináři mu začali přezdívat „veselý Len“.

Jaro v Montrealu vypadá jako zázrak. To, že po tak dlouhé a tvrdé zimě může přijít, působí vždycky až neuvěřitelně. Slunce se konečně začne snažit, sníh taje. Před kavárnami se objeví stolky a židle a lidé, kterým se poštěstilo přežít mráz, ze sebe shodí zimní zbroj, usednou a obdivují květiny. Temnota pominula – alespoň načas. Leonard a Suzanne bydleli v domku poblíž Parc du Portugal. Suzanne adoptovala „tři roztomilá, ale neustále kvákající káčátka, dokud Leonard neřekl: ‚Buďto já, nebo kachny, Suzanne.‘“ Pokoušel se o psaní. „Pořád psal,“ vzpomíná Suzanne. „I když si myslel, že nepíše. Pořád.“ Suzanne také psala – pornografický román. „Byl to jen takový nevinný vtípek, pokus zaplnit papír, trochu abych pobavila Leonarda, ale hlavně aby se dal do další knihy. Věřila jsem – a stále věřím –, že má v sobě další román, který čeká na stvoření. Přála jsem si, aby se mu věnoval, a tak jsem začala psát tu knížku. Na rok 1969 nebo 1970 byla asi pornografická, ale na dnešním trhu by to byl prostě další moderní cynicko-romantický román. Prostě jsem předstírala, že mám potíže se psaním já, a ne on. Poprosila jsem ho, jestli by nenapsal odstavec za každý, který napíšu já, aby mi pomohl hnout se. Uvolil se k tomu a tím to začalo, jako hra.“ Každý napsal stránku a vzájemně si četli. „Nikdy jsem neměla v plánu to opravdu dopsat, ale dopsala jsem to.“ Suzanne to trvalo asi dva roky. Poslali pak rukopis do několika nakladatelství. „Smáli jsme se, když nám chodily zpátky zamítavé dopisy, protože o knížku zájem neměli, ale stejně se se mnou chtěli seznámit.“

Leonard také svůj román dokončil, i když mu to trvalo až do poloviny sedmdesátých let. Jeho nakladatel knihu přijal, ale Leonard vzal během korektur své dílo zpět. Přítel, se kterým Leonard o té knize mluvil, nabyl dojmu, že jde o autobiografii, ve které se Leonard zabývá podstatou slávy a sexualitou celebrit – tím, co od něj lidé jako od hvězdy čekají a co mu na rozdíl od dřívějška nabízejí. Jiný Leonardův přítel dospěl k názoru, že jde o beletristickou fikci, do značné míry autobiografickou, a že v té knize Leonard psal o svých příbuzných tak upřímně, až si nakonec vydání románu rozmyslel. To nám může připadat zvláštní, protože v Oblíbené hře psal o své rodině velmi otevřeně. Rozhovor z roku 1976 pro časopis Melody Maker^6 ovšem tento názor zjevně potvrzuje. Leonard říká, že psal o své rodině, ale dospěl k názoru, „že to není napsané dost spravedlivě. Jinými slovy, ublížilo by jim to, ale chyběly tam ty dobré věci. Takže jsem tu knížku na poslední chvíli vzal zpátky, ale z toho, že jsem ji napsal, mám dobrý pocit. Třeba pro ni přijde někdy vhodná doba. Ale hned tak to nebude.“ A do vydání této biografie se to nestalo.

V létě šel do kin nový film s hudbou Leonarda Cohena. Film Roberta Altmana McCabe a paní Millerová byl netradiční western, v němž Warren Beatty a Julie Christieová představovali hazardního hráče a prostitutku, kteří společně provozují bordel. Altman byl velkým příznivcem desky Songs of Leonard Cohen, pouštěl si ji tak často, že si několikrát musel místo obehrané pořídit novou, čímž znatelně přispěl k jejím prodejům v USA. Jednou se Leonarda zeptal, jestli může ty písně použít ve svém filmu, a Leonard svolil, i když si od toho příliš nesliboval, protože měl s filmovými režiséry špatné zkušenosti. Altman se pak spojil s producentskou společností Warner Bros., aby zjistil, jestli mohou od Columbie získat práva. Hudební oddělení filmové divize Warner Bros. tehdy vedl Joe Boyd, Američan, který se v šedesátých letech proslavil v Británii jako hudební producent a muž, jenž nastartoval kariéru skupiny Pink Floyd, písničkáře Nicka Drakea a skupiny Incredible String Band. Altman pozval Boyda na promítání.

„Světla zhasla a na plátně se objevil Beatty,“ vzpomíná Boyd. „Scházel z kopce za zvuků kytarového arpeggia, předehry k písni The Stranger Song. A pak následovalo několik scén s Julií Christieovou a Leonardovou kytarou a hlasem. Říkal jsem si: ‚Cože? To je dost praštěný.‘ Rozhodně mi to nepřipadalo bůhvíjak úžasné. Ale když film skončil a rozsvítilo se v sále, všichni ostatní, obsluha, střihači, všichni se otáčeli na Roberta a říkali: ‚Ach Bože, Roberte, to je tak neuvěřitelné, ty jsi prostě geniální.‘“ A tak Boyd zatelefonoval do společnosti Columbia Records, spojil se s Bobem Johnstonem a zeptal se ho, jestli by se nemohl nějak dostat k čistě kytarové stopě bez vokálů. Johnston sice tohle album nenahrával, ale věděl, že kytarová stopa neexistuje, protože se natáčelo naživo ve studiu a Leonard hrál a zpíval současně. Našly se ale nějaké instrumentální pasáže, které kapela Kaleidoscope nahrála bez Leonardových vokálů a které se na desku nedostaly. Chris Darrow málem vyskočil z křesla, když seděl v kině a najednou poznal improvizované party k Sisters of Mercy, Winter Lady a The Stranger Song. Chester Crill to prožíval stejně. „Když jsem to slyšel, řekl jsem: ‚Takhle se to album mělo namixovat. Ořezané, aby nástroje ladily s Leonardovým hlasem.‘“

Téhož roku se píseň Sisters of Mercy spolu s pěti dalšími objevila ve filmu Rainera Wernera Fassbindera Warnung vor einer heiligen Nutte – Varování před svatou děvkou. (Fassbinder Leonardovi fandil od začátku jeho kariéry a použil jeho písně v několika filmech.) V jiném německém filmu, Fatě Morganě Wernera Herzoga, zazněly Suzanne, So Long, Marianne a Hey, That’s No Way to Say Goodbye. Ani další Leonardovy písně nezůstávaly ladem. Tim Hardin nazpíval vlastní verzi Bird on a Wire. Judy Collinsová, která byla Leonardovi stále věrná, zařadila Famous Blue Raincoat a Joan of Arc na svou novou desku Living. Živá nahrávka písně Tonight Will Be Fine z ostrova Wight skončila na kompilačním trojalbu s názvem The First Great Rock Festivals of the Seventies: Isle of Wight/Atlanta Pop Festival, které vyšlo v létě roku 1971. Leonard, spokojený s tím, že taková spousta jeho písní vydělává bez toho, že by je musel zpívat, se pustil do psaní. Pracoval na závěrečných úpravách nové sbírky básní a také na tom, co Dannymu Fieldsovi popsal jako „nový pořádný flák prózy“. Jmenovalo se to Rodící se žena. Stejný titul nesla i raná verze Leonardovy knihy Smrt muže, který patřil jedné ženě.

Leonard žil se Suzanne v Montrealu už šest měsíců a měl pocit, že je to hodně dlouho. V srpnu si udělal výlet do Londýna pod záminkou, že chce vydat antologii básní Irvinga Laytona a hledá britského nakladatele. V září se v doprovodu jedné velmi atraktivní přítelkyně, anglické umělkyně, vydal do Švýcarska, aby se setkal s přítelem Henrym Zemelem. Ten právě pracoval na dokumentárním filmu o Immanuelu Velikovském, ruském psychoanalytikovi a autorovi kontroverzních teorií o dávných srážkách Země s jinými planetami. Leonard se o Velikovském poprvé dočetl v časopise Reader’s Digest, který s velkou oblibou čítal jeho otec. Během posledních let se Leonard seznámil s Velikovského knihami pojednávajícími o sexualitě bohů a s jeho teoriemi, že evoluce, náboženství a mýty jsou následky dávných katastrof nebeského původu – komety a srážky planet podle něj způsobily biblické potopy a mory a také kolektivní posttraumatické amnézie lidstva.

Když vědecký svět Velikovského zavrhl jako blázna, přijal místo učitele na University of the New World, což byl utopický vzdělávací experimentální institut založený ve Švýcarsku. U jeho zrodu stál americký politolog a behaviorista Alfred de Grazia, který svého času sepisoval pro CIA manuály o psychologické válce. Mezi profesory patřili i William Burroughs a Ornette Coleman. Brian Cullman, newyorský spisovatel a hudebník, popisuje své dojmy ze září 1971, kdy chtěl začít své studium: „Nebylo tam nic, žádný univerzitní kampus, žádné budovy, jen patnáct nebo dvacet většinou bohatých mládenců, kteří se tímhle způsobem chtěli vyhnout jak odvodu do armády, tak studiu na normální univerzitě.“ Ubytovali je v lázeňském letovisku a dali jim krátký seznam předmětů včetně jednoho týkajícího se sexuality. V podstatě se jednalo o „sexy starší paní s brýlemi a působivým výstřihem, která studentům vysvětlovala, jak to chodí při sexuálních hrátkách.“

Pak dorazil v doprovodu Leonarda a Zemela Velikovsky a začal přednášet. Leonard jeho přednášky navštěvoval. Jak řekl Cullmanovi, chtěl se profesora zeptat, jak sexualita vytvořila na Zemi první život. „Byl jsem z toho vedle, že poznávám Leonarda Cohena,“ vzpomíná Cullman, „ale většina lidí včetně studentů univerzity ho úplně přehlížela. Jednou večer jsem s Leonardem a Henrym posedával v hotelovém atriu, Leonard měl kytaru a hrál Bird on the Wire a písně z alba Songs of Love and Hate. V tom atriu bylo pár moc krásných francouzských děvčat, které o něm v životě neslyšely, a dlouho to probíhalo tak, že Henry Leonarda vychvaloval, ten se napřed tvářil skromně a pak se zase snažil si to vylepšit: ‚Slyšely jste třeba o Charlesu Aznavourovi?‘ ‚Ne.‘ ‚A slyšely jste o Bobu Dylanovi?‘ ‚Ano.‘ ‚Tak já v sobě mám něco z obou.‘ Očividně je to nezajímalo. Navenek se tvářil, že mu ty francouzské holky mohou být ukradené, ale nedokázal skrýt, jak se ho dotklo, že ho vůbec neznají.“

Leonard se objeví v závěru Zemelsova filmu, kde klade Velikovskému otázky. Jak by kolektivní amnézie lidstva ovlivnila budoucnost? Jaké rituály by mohly občerstvit to historické trauma? Kdy dojde k další katastrofě? Velikovsky odpovídá, že k nim bude docházet stále, dokud budou lidé žít „v roli, kterou si vytvořili, v aroganci, v násilí, v nepochopení toho, co se stalo v minulosti“. Film Pouta minulosti vysílala společnost CBC v únoru 1972, měsíc poté, co vyšla nejnovější sbírka Leonardovy poezie.

„Právě jsem napsal knihu nazvanou Energie otroků a v ní říkám, že cítím bolest,“ řekl Leonard reportérovi Paulu Saltzmanovi. „Neříkám to těmito slovy, protože se mi nelíbí, neodpovídají skutečnému stavu. Potřeboval jsem osmdesát básní, abych vyjádřil situaci, ve které právě jsem. Je to pečlivě propracované, chápete? Trvalo mi mnoho let to napsat… a teď to je… v pevné vazbě. Je to pečlivé a zvládnuté a je to vážně umění.“7 Pokud šlo o Leonardův „skutečný stav“, zřejmě se cítil stejně zničený a ztracený jako v albu Songs of Love and Hate. Napsal:

Žádný talent mi nezbyl

Nesvedu už napsat báseň

Můžete mi říkat Leo nebo Leonku

Jak jste vždycky chtěli51^8

A jinde:

Básně už nás nemají rády

nechtějí nás milovat…

Nezvěte nás, říkají

Už vám nepomůžeme^9

Byl „jedním z otroků“, jak napsal. „Vy jste zaměstnavatelé.“ Každý od něj něco chtěl a on už neměl energii to poskytovat – gramofirma, posluchači a „všichni ti nanicovatí lháři věku Vodnáře“.10 Dokonce i ženy, které mu vždycky byly k dispozici, i když nebyl vždycky k dispozici on jim, mu začaly být spíš na obtíž.

Skoro furt jsi s někým jiným

Podpálím ti dům

a opíchám tě do zadku…

Co takhle přijít sem ke stolu

bez kalhotek

Už mě nudí tě překvapovat^11

Teď byl celebritou a ženy byly jeho odměnou:

patnáctky

které jsem chtěl mít když mi bylo 15

mám teď […]

radím vám všem

buďte bohatí a slavní52^12

ENERGIE OTROKŮ

Časopis Times Literary Supplement se vysmíval, že „teenageři s omezeným vkusem bez ohledu na věk si tuhle knížku zařadí na polici mezi Bhagavadgítu a nikdy neotevřený výtisk Cantos Ezry Pounda“.13 Ani ostatní kritiky nebyly příznivější. Stephen Scobie, který býval Leonardovi nakloněn, charakterizoval sbírku slovy: „Křiklavě špatná… záměrně odpudivá, urážlivá, hořká, antiromantická.“14 S posledními čtyřmi slovy lze jen těžko polemizovat, ale Leonard sám řekl, že už záměrně píše spíš pravdivě než krásně. Na desce Songs of Love and Hate byl brutálně upřímný, snad kromě nepravdy v písni Last Year’s Man, kde napsal, že není schopen psát. Přitom ale zvládl album dokončit.

Stejně brutální upřímnost čišela i z Energie otroků. Když ty básně čteme dnes, připadají nám skoro jako punková poezie. Báseň „Jak jsme měli ve zvyku brát Knihu proměn: 1966“ redukuje veškerou Leonardovu temnotu až na modlitbu, ke které se vrátí v nadcházejícím turbulentním roce:

Dobrý otče, jelikož jsem zničený, nejsem vůdce

rodícího se světa, nejsem světec těm, kteří trpí,

nejsem zpěvák, nejsem hudebník, nic neumím, nejsem

přítelem svým přátelům, nejsem milenec těm, kdo mě milují,

zůstává mi jen má lačnost, kouše do každé

minuty, která nepřišla s mým bláznivým triumfem

ukaž mi teď cestu…

… a dovol mi být na chvíli

v této bídné a ohromné ubohosti šťastným

zvířetem.

Columbia ovšem nehodlala dát Leonardovi pokoj. Potřebovali od něj, aby vystupoval tam, kde se prodávají jeho desky: sedmnáct měst v Evropě a dvě v Izraeli, to vše během měsíce. Od jeho posledního turné uplynuly skoro dva roky – třeba už si mezitím myslel, že ho nikdy žádné další nepotká. A neměl kapelu, Armáda byla před více než rokem rozpuštěna. Charlie Daniels pracoval na svém druhém albu, „Bubba“ Fowler opustil svou ženu a děti a utekl se Susan Mussmanovou, jednou z doprovodných zpěvaček. Jejich poměr začal už během turné v roce 1970, a protože neměli kde bydlet, Bob Johnston je ubytoval na své lodi. Měl obytnou loď, která předtím patřila slavnému zpěvákovi country Hanku Snowovi, pak ji koupil Johnston a Krisu Kristoffersonovi, který byl tehdy ještě chudý a neznámý, než udělal hvězdnou kariéru rovněž v country, zaplatil za to, aby ji opravil. Bill Donovan vzpomíná: „Párkrát jsme tam za nimi s Leonardem zašli na návštěvu. Pak vypluli z přístavu s tím, že se projedou po zátoce, a už jsme je nikdy neviděli ani o nich neslyšeli.“53

Bill Donovan podepsal smlouvu na druhé turné, stejně jako Ron Cornelius a Bob Johnston, který sestavil novou skupinu. Místo Fowlera a Danielse nabral dva kalifornské hudebníky – flamencového kytaristu Davida O’Connora a jazzového basistu Petera Marshalla, který tehdy žil ve Vídni. Už začalo třítýdenní období zkoušek, ale Johnston pořád ještě sháněl doprovodné zpěvačky. „Jedna rusovláska byla skvělá. Řekla mi: ‚Jestli mě s sebou nevezmete, uděláte největší chybu na světě,‘ a já odpověděl: ‚Já vím, nikoho lepšího jsem ještě neslyšel.‘ A druhý den přišla taková holka – koňský obličej, velké brýle, celá pomačkaná po letu z Los Angeles.“ Řekla mu, že zpívala v muzikálu Vlasy a pravidelně vystupovala v televizi v pořadu bratrů Smothersových. Johnston si poslechl, jak zpívá. „Byla úžasná a znala všechny Leonardovy písničky. Sice jsem nebyl rád, že to znamená odmítnout tu rusovlásku, ale řekl jsem té s koňským obličejem: ‚Bereme vás.‘“ Byla to Jennifer Warnesová. Druhá vokalistka byla také z Los Angeles, jmenovala se Donna Washburnová a byla to dcera šéfa výrobce limonád 7-Up. K jejím muzikantským zkušenostem patřilo mimo jiné vystupování s duem Dillard a Clark nebo s Joem Cockerem.

Leonard soustředil veškerou energii na to, aby se připravil a byl před turné ve formě. Cvičil jógu, dvakrát denně chodil plavat, postil se. Měl ve zvyku držet půst jednou týdně, obvykle v pátek, pokud tomu nebránil program turné. Brian Cullman vzpomíná, že když se s Leonardem bavil ve Švýcarsku, mluvil o půstech víc než o poezii. „Ale i jeho půsty byly elegantní. Když se postil, popíjel bílou hroznovou šťávu s citronem a sodovkou.“ Půsty byly pro Leonarda důležité odjakživa – od chvíle, kdy se rozhodl bojovat s boubelatostí, ke které měl podle starých rodinných fotografií sklony. Potřeboval si udržovat elegantní rysy.

Suzanne za ním přiletěla do Nashvillu. Byla u toho, když Leonard v hotelovém pokoji poskytoval interview Paulu Saltzmanovi. Reportér si všiml, jak Leonard klidně sedí, zatímco ho Suzanne hladí po noze. Vzbudilo to v něm pocit, že Suzanne Leonarda slepě miluje. V jednom okamžiku mu řekla: „Naučil jsi mě skoro všechno, co umím.“ Vypadali „společně moc hezky“, napsal o nich – „vroucně, klidně a zamilovaně“.15 Marty Machat se také snažil Leonardovi turné nějak ulehčit. Navrhoval vzít s sebou filmaře, který nahraje a nafilmuje všechny koncerty. Až turné skončí a ještě někdo bude chtít vidět Leonarda na pódiu, může si pustit film.

Pro tenhle plán si Machat vyhlédl Tonyho Palmera, mladého filmaře z Londýna, který už měl na kontě úspěšné filmy o Franku Zappovi, Gustavu Mahlerovi a skupině Cream. Také psal hudební recenze pro Observer. Prohlašoval o sobě, že byl „první, kdo napsal recenzi Leonardova debutového alba, a byla velmi příznivá“. Machat ho pozval do New Yorku, aby se s Leonardem seznámili. „Mluvili jsme spolu tři hodiny, Leonard působil extrémně nejistě, skromně, skoro omluvně. Pořád se ptal, jestli si myslím, že ty písničky vůbec za něco stojí. Dával najevo jistou nespokojenost s dosavadními deskami, už od té první a od Suzanne. Ptal jsem se ho, co se mu na tom nezdá, a odpověděl, že v nich nejsou ty emoce, které cítil při skládání těch písní. Ale pravděpodobně to bylo složitější.“ Leonard Palmerovi řekl, že „nemá rád filmování, a vypočítal spoustu důvodů, proč je to podle něj špatný nápad“, ale zároveň dodal: „Tohle bude dost možná moje poslední turné v životě. Rád bych ho měl pořádně nahrané.“ „Pak už jsme jen probírali, jak na to,“ vzpomíná Palmer. Podepsal smlouvu na pětatřicet tisíc dolarů – „to byl nízký rozpočet,“ říká, protože musel zabezpečit čtyřčlenný tým, cestovní náklady a vybavení. Sám zaplatil dva tisíce dolarů, ale také tím získal neomezené právo filmovat, co bude chtít – nahý Leonardův zadek v sauně, plačícího Leonarda na pódiu nebo Leonarda, jak do sebe před koncertem hází LSD. Palmer vzpomíná, že mu Machat řekl, že peníze do filmování dává sám za sebe, „aby se o to Leonard nemusel starat“.

„Připadalo mi, že se k Leonardovi chová otcovsky, dělá mu ochranný štít, stará se o něj a dohlíží na něj. Při cestování to bylo denně taky tak. Byl ohromně starostlivý, vždycky se šel v hotelu napřed osobně přesvědčit, že je Leonardův pokoj v pořádku a že se tam Leonard bude cítit pohodlně. Leonard nestál o nějaké velkolepé apartmá v horním patře Ritzu, ale kdyby nefungovala sprcha, vadilo by mu to.“ Při minulém turné se ubytovávali v nejlepších evropských hotelích, ale tentokrát Leonard po Johnstonovi chtěl, aby to bylo jinak. Chtěl bydlet „v malých pokojích s malou postelí a stolkem“, ale nesplnilo se mu to. V poslední době mu i v jiných ohledech osud často nehrál do karet. Turné začínalo v Dublinu, 17. března 1972 – na svátek svatého Patrika. Když Leonard se skupinou odlétal, Suzanne byla těhotná.

Bylo to mimořádné turné. Palmerova kamera zaznamenala všechno – brilantní koncerty i zmatek, když selhalo ozvučení nebo sám Leonard. Palmer natáčel i v zákulisí a mimo koncerty. Filmoval Leonarda během rozhovorů s různými evropskými žurnalisty, kteří mu s všemožnými přízvuky kladli stále stejné otázky. Leonard trpělivě odpovídal – někdy upřímně, častěji ale vyhýbavě nebo tak, že nebylo poznat, kde se jedno mísí s druhým. Když se ho jeden novinář ptal, zda je praktikující Žid, odpověděl: „Stále praktikuji.“ Německému novináři řekl: „Nemohu říci, že bych v dětství zažíval nějaké nepříjemnosti způsobené druhou světovou válkou, ale cítil jsem empatii ke svému pokolení.“

Berlínský koncert se konal v hale, ve které Goebbels pronesl svůj projev o totální válce. Leonard, který při minulém turné pozdravil publikum nacistickým pozdravem, se zde rozhodl pronést tutéž řeč. Někteří posluchači na něj bučeli a pískali, ale většina byla nadšená. Z filmového záznamu je vidět, že na většině koncertů navázal Leonard s posluchači velmi fyzický, až hmatatelný kontakt. V Hamburku seskočil mezi lidi a začal dlouze líbat nějakou mladou ženu. „Nedokázal se od ní odtrhnout,“ vzpomíná Cornelius. „Skončili na zemi a člověk si jen říkal, co přijde teď, jestli se snad začnou svlékat.“ V zákulisí řekl Leonard Palmerovi: „Udělal jsem si ostudu.“ Den nato ve Frankfurtu pozval diváky na pódium, a zatímco skupina hrála, fanoušci strhli Leonarda na zem a zavalili ho. „Byla na něm hromada lidí, svíjeli se jako kupa žížal,“ říká Cornelius. „Prostě se přestal kontrolovat. Byl s tím davem tak sexuálně propojený, že to přivedl na dočista novou úroveň.“

V jednom kuse se mu nabízely spousty žen. Jedna krásná herečka přišla s manželem do zákulisí, a zatímco je Palmer filmoval a manžel sledoval, snažila se Leonarda svádět. Odmítl ji. „Spousta žen se mu hned líbila,“ vzpomíná Palmer. „V jedné chvíli jsem měl pocit, že má blízký vztah s Jennifer Warnesovou. Pokud ano, počínali si velmi diskrétně. Ale ve filmu je vidět, jak vypadali společně šťastní.“ Kamera zachytila také Leonardovu krizi, během které debatuje sám se sebou, se spoluhráči, fanoušky, reportéry a Palmerem o živém hraní, o ničivé síle slávy a o tom, jak to kumštýřům ubližuje. „V srdci se vám usídlí pocit, že jste důležitý, což je pro psaní poezie naprosto smrtící,“ řekl reportérovi při rozhovoru. „Nemůžete si připadat důležitý a přitom dobře psát.“

Mluvil o svém pocitu ponížení pramenícím z toho, že „nedodal zboží“, čímž měl na mysli písničky. Těmi se vždycky trápil. Když mu Palmer namítal, že „publikum bylo v transu“. Leonard na to řekl: „K čemu mi je jejich trans, když jim ty písničky neumím správně zahrát.“ Během koncertu v Manchesteru se Leonard pokusil posluchačům vysvětlit, že mu jde o víc, než aby „předvedl pár muzeálních písniček“. Prohlásil: „Před lety jsem ty písně složil pro sebe a pro ženy a je to zvláštní uvíznout v tom, oč jsem se tehdy snažil, protože tenkrát jsem chtěl někomu sdělit určitou věc a dnes jsem v situaci, kdy musím ty písně večer co večer opakovat jako nějaký papoušek připoutaný řetízkem k bidýlku.“ Také o sobě řekl, že je „porouchaný slavík“. Na několika koncertech lidem nabízel, že jim všem vrátí vstupné. Mimo scénu recitoval kameramanovi svou básnickou modlitbu z Energie otroků: „Dovol mi být na chvíli v této bídné a ohromné ubohosti šťastným zvířetem.“

V letadle cestou z Paříže do Izraele Leonard mlčel. „Rád seděl vpředu, obvykle vedle mne,“ říká Palmer. „A protože nesnášel jídlo, které aerolinky servírují, měl s sebou vždycky skleničku levného kaviáru, citrony a krajíc tmavého chleba. Byl zamyšlený.“ Na vystoupení v Izraeli se těšil, ale zároveň mu nahánělo strach. Předchozí večer hrál pro zamilované davy a sešel se s Brigitte Bardotovou. Pozval Billa Donovana, ať s nimi jde na oběd, že ho představí, ale Donovan musel letět do Izraele dříve než ostatní, aby dohlédl na to, že je všechno připravené na koncerty.

První vystoupení v aréně Jad Elijahu proběhlo téhož dne, hned po příletu do Tel Avivu. Ochranka na letišti byla pomalá a nekompromisní, všude samé střelné zbraně, ale na místo dorazili včas. Když ale vyšli na pódium, plocha byla liduprázdná. Publikum se mačkalo po stranách, jako by přišli na nějaký neviditelný basketbalový zápas. Ochranka totiž dostala pokyn, aby publikum na plochu vůbec nepouštěla kvůli čerstvě natřené podlaze. Leonardovi prázdný prostor vadil a řekl posluchačům, ať sejdou dolů, ale ti narazili na ozbrojené stráže v oranžových kombinézách. „Úplně se zbláznili a začali všechny mlátit obušky,“ vzpomíná Donovan. „Leonard seskočil z pódia do davu, nějaký chlap vyběhl na pódium a popadl Ronovu kytaru, já jsem ho srazil dolů, pak mě někdo praštil do týla a omráčil mě, strhla se z toho děsná mela.“ Peter Marshall říká: „Kryl jsem se za basou a nějaký chlap na mě vletěl s židlí, jako ve filmu, chystal se mě s ní praštit do obličeje, ale někdo mu ji zezadu chytil.“

Kapela se sešla v zákulisí. Jennifer Warnesová řekla, že má strach. Leonard nahlas uvažoval: „Možná jsem to přehnal.“ Pak odvedl všechny zpátky na pódium. „Chápu, že se snažíte dělat svou práci, ale nemusíte to dělat pěstmi,“ řekl hlídačům. Pak jim věnoval písničku a vyzval posluchače, aby se posadili a užili si koncert. Marshall vzpomíná: „Nakonec se mu podařilo všechny uklidnit a ten koncert dohrát.“ Jakmile bylo po všem, vypadli ze sálu a hnali se do autobusu – najali si pro turné izraelský autobus. Na cestě do Jeruzaléma „celá kapela popíjela víno, hrálo se, všichni jsme si užívali“, líčí Marshall. „A cestou někde u silnice stopoval izraelský voják. Zastavili jsme mu. Měl za to, že mu staví normální linkový autobus, a najednou vidí uvnitř ten šílený mejdan. Sebrali jsme mu pušku a rozdělili jsme se s ním o všechno, co kolovalo“ – o marihuanu a LSD. „Pořád vidím ten výraz na jeho tváři. Tihle kluci to tenkrát měli těžké.“

Jeruzalémská koncertní síň Binjanej HaUma byla malá a nová a měla skvělou akustiku. Posluchači tentokrát seděli, kde měli, tedy pod pódiem. V šatně dal Bob Johnston kolovat LSD značky Desert Dust, které si pro tohle turné vybrali. „Myslíš, že to ještě zabere?“ zajímal se Leonard. „Jestli to funguje, budeme mít pořádný problém – a jestli ne, tak taky.“ Když se postavil k mikrofonu a upřel pohled do pozorného, uctivého davu, bylo na něm vidět dojetí. S tímto publikem ho nepojily jen běžné emoce. Cítil, že sdílejí židovskou historii a krev. Zdrogované oči se mu leskly. Působil zároveň energicky a vyčerpaně, jako provazochodec, který může kdykoliv spadnout dolů nebo opustit své tělo a vznést se k nebesům. Písně, které zpíval, zněly nádherně, kapela jako by byla napojená přímo na jeho nervovou soustavu. Ale Leonard měl pocit, že to není dost dobré, že to tomu vzácnému publiku a těm vzácným písním nestačí. Pokoušel se to vysvětlit, ale zamotával se do toho čím dál hůř.

„Jsou to pro mě meditace a někdy, víte, se prostě neodvážu, mám pocit, že vás podvádím, takže to zkusím znova, ano? Když to nebude fungovat, přestanu. Není důvod mrzačit písničku, jen abych si zachoval tvář. Jestli se to nebude dařit, prostě to tady skončíme a já vám vrátím peníze. Někdy to člověka povznese a někdy se to prostě nedaří, nemá smysl si to nalhávat, a dneska večer se ne a ne povznést. V kabale stojí, že když se nemůžete odlepit od země, máte zůstat na zemi. V kabale stojí, že aby mohl Bůh usednout na trůn, musí se Adam setkat s Evou, a moje mužská a ženská část dnes nějak odmítají se setkat a Bůh nesedí na trůně a to je moc zlé, když se to stane právě v Jeruzalémě. Takže poslouchejte, my teď půjdeme z pódia pryč a zkusíme v šatně pořádně meditovat, abychom se dali dohromady, a jestli to zvládneme, vrátíme se.“16

Za scénou se Leonard zhroutil. „Jsem vyřízený,“ oznámil. Řekl fanouškům, že jim vrátí peníze. Ale fanoušci nechtěli vrátit peníze, řekli mu, že lístky nebyly drahé a že někteří kvůli tomuhle koncertu jeli tři sta kilometrů. Někdo přišel do šatny oznámit, že publikum stále ještě čeká a že chtějí Leonardovi zazpívat písničku. Napřed to nechápal, ale pak je uslyšel zpívat. Zpívali mu Hevenu šalom alejchem, Přinášíme ti mír. Marshall si vzal Leonarda stranou a oznámil mu: „Musíme se dát dohromady a dokončit koncert, nebo se odsud možná zdraví nedostaneme.“ „Myslím, že se potřebuju oholit,“ odpověděl mu Leonard – tak jak mu radila matka, když se dostane do potíží. V šatně bylo zrcadlo a umyvadlo a někdo mu sehnal holení. Zatímco dav v sále tleskal a zpíval, Leonard se zvolna a v klidu holil. Když se oholil, usmál se a vyšli na pódium. Při zpěvu písně So Long, Marianne se ponořil do textu, který v méně komplikovaných časech napsal během chvíle pro jedinou ženu. Místo slov „jsi tak hezká“ zazpíval „jsi tak krásná“ a po tvářích mu začaly téct slzy.

Když koncert skončil, plakali v zákulisí všichni. Byl to poslední koncert turné, čekal je návrat domů. Leonard vzal kytaru a začal zpívat Bird on the Wire v country stylu. Bob Johnston zazpíval jednu sloku jako gospelové blues a pak se přidala celá kapela. Svými hlasy napodobovali nástroje a tiše broukali doprovod, znělo to sladce a konejšivě jako ukolébavka.

Adam Cohen se narodil v Montrealu 18. září 1972 – „ne jako enfant du hasard, dítě náhody, ale plánovaně,“ říká Suzanne. Ale pokud Leonard plánoval, že se stane otcem, rozhodně se tak nechoval. Když se u nich doma stavil Steve Sanfield s manželkou a synem, aby pogratulovali k narození potomka, Suzanne je „velmi slavnostně“ uvítala, ovšem Leonard byl v New Yorku. V pokoji hotelu Chelsea pořádal možná nějaký zasmušilý večírek na rozloučení se svobodou, který měl jen jednoho účastníka. Hotel Chelsea byl pro tenhle účel dokonalým místem, prostředí v něm teď bylo stejně temné a poničené jako Leonardova nálada.

Liberty, někdejší modelka a Leonardova milenka, ze které se stala básnířka a feministická spisovatelka, v hotelu Chelsea bydlela. Vzpomíná na to slovy: „Byla tam spousta různých frakcí, spousta drog a traumat, spousta násilí, střílelo se tam. Měla jsem pokoj s vysokým stropem, s krbem a s balkónem s ozdobným kovovým zábradlím, ale sousedili se mnou dealeři kokainu a pasáci.“ Leonard se tam možná vrátil, aby si připomenul časy, kdy byl volný a bez závazků, ale na Liberty neudělal dojem „někoho, kdo touží po svobodě… Svým způsobem si s sebou nesl zátěž svého privilegovaného středostavovského původu“, obzvlášť v kontextu počátku sedmdesátých let a prostředí hotelu Chelsea. Liberty vzpomíná, že byl „milý a pozorný“, ale „rozpačitý“. Říká: „Měla jsem z něj pocit, že se ještě nepodíval za zrcadlo, nepronikl do svého vlastního ‚tajemného domu‘, nebo tam nepobyl dost dlouho. Ale na druhou stranu je třeba říci, že Leonard přežil. Spousta divočejších nepřežila.“

Ačkoli Leonard k těm divočejším nepatřil, zjevně se cítil v pasti. Ale jeho výchova, jeho patriarchální kořeny, jeho smysl pro povinnost mu bránily zříci se otcovské odpovědnosti. Vrátil se domů, ale nerad a k smrti otrávený. Měl deprese. Ze všech sil se snažil pokračovat dál, nenechat se svést z kurzu. Sanfield s manželkou opět přišli na návštěvu, na večeři. Byl to „velmi nepříjemný“ večer. Sanfield vzpomíná, že když dojedli, „Leonard řekl: ‚Jdeme,‘ sebrali jsme se a obešli pár klubů. Říkal jsem si v duchu: ‚Vždyť se ti zrovna narodilo dítě, co to děláš, člověče?‘ A Leonard řekl: ‚Je to těžký, tenhle život. Je to prostě těžký.‘“

Když byl později téhož roku Sanfield v Kalifornii, Leonard se mu ozval. „Řekl mi: ‚Seznámil bys mě se svým učitelem? Už na něj dlouho myslím.‘“ Sanfield chtěl vědět, kde Leonard je. Prý je v Montrealu, přiletí do Tennessee, nasedne do džípu a přijede. Z Tennessee to do kalifornské Santa Barbary bylo přes tři tisíce kilometrů, cesta na několik dnů. Když Leonard dorazil k Sanfieldovu domu, na horské silnici byla spousta sněhu. Vyrazili společně do Los Angeles, ale džíp cestou uvízl a museli se brodit pěšky závějemi, aby našli náklaďák, který by je vytáhl. Stavili se cestou ve Fresnu, kde zašli na odpolední představení do kina, a pak pokračovali dál do zenového centra v Los Angeles. „Přivedl jsem Leonarda k róšimu, posadili jsme se a dali jsme si čaj,“ říká Sanfield. „Většinu času jsme mlčeli. Pak róši řekl: ‚Přiveď přítele do tábora na Mount Baldy.‘ Takže o několik dnů později jsme tam s Leonardem džípem dorazili a róši mu řekl: ‚Dobře, zůstaň tu.‘“

Zůstal, ale jen necelý týden. Byla zima, v buddhistickém táboře na Mount Baldy panovaly těžké podmínky. Mladí lidé se ve tři v noci plahočili sněhem v rámci meditace v chůzi. Leonard opustil promrzlou horu a letěl se Suzanne do Acapulka, za sluncem.

14

Štít proti nepříteli

15. března 1973: „Děkuji ti za nůž a za dobrý pásek. Použil jsem je, abych ji poškrábal a trochu přidusil. Když trpí, mám šanci svobodně se nadechnout a pátrat pod špeky po svém těle.“ 17. března: „Poslouchám cikánské housle. Džíp mi rezaví v Tennessee, jako obvykle jsem si vzal nesprávnou ženu. Líbí se jí, jak jí to dělám.“ 19. března: „Lež, nikdo se na tebe nedívá… představení skončilo.“1

Leonard se vzdal srubu v Tennessee, džíp nechal stát u Boba Johnstona a vrátil se do Montrealu, k Suzanne. Koupil dům sousedící s tím jeho – byly to dva stejné domy se společnou zdí. V přízemí zařídil sochařský ateliér pro Morta, v patře pracovnu pro sebe. Měl teď kam se utéci, když mu domácký život příliš lezl na nervy. Mohlo to působit dojmem, že se muž, který není zrovna domácký typ, upřímně snaží zařídit si to doma tak, aby to fungovalo. Ale to, co Leonard psal, nepůsobilo právě optimisticky.

V dubnu vydala společnost Columbia Records Leonardovo čtvrté album Live Songs. Sice se nedostalo ani do anglických žebříčků, ale směle by mohlo aspirovat na titul nejzasmušilejšího živého alba všech dob. Je na něm devět písní natočených během turné v letech 1970 a 1972 a jedna, kterou Leonard nahrál sám ve srubu na magnetofon půjčený od Johnstona. Album otvírá skladba Minute Prologue, zoufalé hloubání nad „nesvárem“ a „bolestí“, improvizace podehrávaná pomalým kytarovým sólem. Poslední píseň, Queen Victoria, je truchlivá nahrávka ze srubu, zhudebněná báseň ze sbírky Květiny pro Hitlera („moje milá se tahá s jinými muži“54), opět s minimálním hudebním doprovodem. Kromě syrových emotivních verzí skladeb z prvních dvou alb najdeme na desce pár novinek – Please Don’t Pass Me By (A Disgrace), třináctiminutový popěvek s odkazem na holokaust („Tohle zpívám pro Židy, pro Cikány a pro kouř z nich“), unavený country chorál Passing Thru, a Improvisation, truchlivý riff do instrumentální předehry k You Know Who I Am. Na přední straně obalu je vybledlá Leonardova fotografie, kterou pořídila Suzanne. Je hubený, popelavý, v obličeji má prázdný výraz, vlasy má ostříhané, celý v bílém splývá jako duch s bílými kachlíky v koupelně.

Komentář k albu pochází z dopisu, který Leonardovi napsala mladá britská spisovatelka a výtvarnice Daphne Richardsonová. Napřed mu napsala o experimentální knize, na níž pracovala a v níž měla koláže básní Boba Dylana a Leonarda Cohena. Žádala Leonarda o svolení k jejich použití a Leonard (na rozdíl od Dylana) svolil. Richardsonová čas od času pobývala v ústavech pro duševně choré a o něco později Leonardovi napsala z ústavu. Poslala mu knihu, kterou tam napsala, a Leonard ji popsal slovy: „Otřesné. Takové svědectví o bolesti jsem nikdy nečetl.“2 Když opět navštívil Londýn, dohodli si setkání. Viděl v ní „velmi atraktivní třicátnici“ a talentovanou umělkyni. Zeptal se jí, jestli by nechtěla ilustrovat Energii otroků. Během období, kdy nečetl poštu, se mu pak nahromadila řada jejích dopisů. Psala mu s rostoucím zoufalstvím, že je opět v ústavu a že se musí odtamtud dostat, aby mohla pracovat na jeho knize. Nevěří jí ale a poutají ji k lůžku. Leonard se s ní pokusil spojit, ale jak řekl, „už bylo pozdě“. Tři dny předtím spáchala sebevraždu. V dopise na rozloučenou se o Leonardovi zmiňuje. Jak řekl, zveřejnil její dopis na obalu alba, protože vždycky toužila po tom, aby ji někdo vydal, a nikdo to nechtěl udělat.3

V únoru 1973 byl Leonard opět v Londýně – tentokrát se tu sešel s Tonym Palmerem a Martym Machatem, aby zhlédl Palmerův film Pták na drátě věnovaný loňskému turné. Leonard se sledoval na plátně se slzami v očích. „Dobrou polovinu filmu proplakal,“ vzpomíná Palmer. „Pořád opakoval: ‚To je tak pravdivé, tak pravdivé,‘ jako nějakou mantru.“ Machatovi se film líbil. „Mám z toho velkou radost,“ řekl Palmerovi. Film sklidil úspěch i u společnosti BBC, která jej ihned koupila, čímž pokryla tři čtvrtiny nákladů na jeho pořízení. O týden později Machat Palmerovi zavolal s tím, že se objevil problém. Leonard došel k názoru, že ten film je „příliš konfrontační“. Palmer vzpomíná, že se sešli při jednání a střihač Humphrey Dixon, který na filmu pracoval jako Palmerův asistent střihu, se nabídl, že to napraví. „Tak do toho,“ řekl mu Palmer, čímž začala dlouhá a nákladná snaha Ptáka na drátě přepracovat. „Četl jsem, že podle Leonardova svědectví na to padl dodatečný půlmilion dolarů,“ říká Palmer. „Marty se na mě úkosem podíval a řekl: ‚Nedělej si s tím hlavu, tentokrát to nejsou moje peníze.‘“

Roy Hollingworth z Melody Makeru pořídil v Londýně s Leonardem rozhovor, ve kterém Leonard popsal film jako „naprosto nezvládnutý“ a řekl, že platí z vlastní kapsy za to, aby se dokončil. Řekl, že až to bude, „zmizí ze scény“. Když se ho reportér ptal, co tím míní, Leonard odpověděl: „No, mizím. Chci se vrátit k jinému rytmu. Ten rockový život jsem si nějak nedokázal pořádně zařídit. Začalo na něm nějak moc záležet, víc než na tom, z čeho ty písničky vznikaly. Mám pocit, že vedu život, ve kterém není mnoho dobrého. Takže jsem se rozhodl, že toho prostě nechám. Třeba ten jiný život taky mnoho dobrého mít nebude, ale tenhle život už znám a nechci ho.“ Během interview Leonarda obskakovali lidé z jeho britské nahrávací společnosti – přinesli mu zlatou desku za britské prodeje Songs of Love and Hate a on ji položil na zem, jako by mu bylo jedno, jestli se s ní něco stane. Než rozhovor skončil, deska byla samá špína, skončil na ní i obsah převrženého šálku kávy. „Uvědomil jsem si, že už vůbec nepíšu,“ řekl a zapálil si další tureckou cigaretu od nedopalku té, kterou právě dokouřil. „Cítím, že už se nic neučím. Začínám mít pocit, že některým z těch písniček nedělám dobrou službu. A tak se budu muset pustit do něčeho jiného.“4

Leonard si najal Henryho Zemela, aby spolu s Dixonem zapracoval na střihu Ptáka na drátě. Potřeboval někoho, komu věřil, aby mu kryl záda. Zemel z materiálu natočeného během turné viděl, jak jeho kamarád zápolí se slávou, jak se upřímně snaží udržet si poctivý vztah k posluchačům i ke svým písním. Věděl, že Leonard cítí, jak sláva jeho práci poznamenává. „Pokládal se především za lyrického básníka,“ říká Zemel, a „lyrický básník má v sobě jistou nevinnost a naivitu, a také nekompromisní vztah ke světu a ke své práci. Když něco tu vizi rozbije, když něco zničí ideu toho, jaký by svět měl být, toho, v jaký se jej básník snaží měnit, dokáže vůbec básník ty rozbité kousky zase dát dohromady? Jeho práce a jeho hlas už nikdy nejsou tak dobré jako dřív.“

Marianne se mezitím vrátila na Hydru do domu, kde předtím žila s Leonardem. Jednoho dne se ve dveřích objevila Suzanne a v náruči držela hlasitě plačící dítě. Do vzlyků svého syna začala vysvětlovat, že bydlí v hotelu, a chtěla vědět, kdy se Marianne vystěhuje. Marianne si sebrala své věci a odešla. „Byla to smutná scéna,“ říká Marianne tiše. Když se o tom dozvěděl Leonard, nabídl jí, že jí koupí dům (ona ten svůj prodala v časech, kdy měli s Leonardem hluboko do kapsy), nebo pokud chce zůstat, že koupí jiný dům pro Suzanne. „Byl vždycky velice velkorysý,“ říká Marianne, která jeho nabídku odmítla. Bylo načase, aby se vrátila do Norska. Leonard se připojil k Suzanne a Adamovi v bílém domku na kopci. Snažil se znovu najít svůj starý pracovní rytmus. Lze předpokládat, že mu myšlenky občas zalétaly do nevinnějších časů, kdy tu žil s jinou ženou a jiným dítětem.

Znovu začal pravidelně chodit ráno plavat do přístavu. Potom se „jen potloukal u moře, posedával na kamenech a pozoroval lidi. Celé hodiny,“ vzpomíná Terry Oldfield, mladý skladatel a hudebník, který se přistěhoval na Hydru na začátku sedmdesátých let a nějaký čas učil Mariannina syna hrát na flétnu. Leonard byl jedním z prvních lidí, s nimiž se Oldfield na ostrově seznámil. Zapůsobil na něj jako někdo, kdo je „ve velmi osvíceném stavu mysli“, a řekl mu, že nedávno pobýval v klášteře.

Leonard na Hydře maloval a také pokračoval v práci na próze, již začal psát v Montrealu. Její titul se mezitím změnil z Rodící se žena na Můj život v umění. Některé z jeho starých básní a písní teď nalézaly publikum i bez něj, a občas ve zvláštní podobě. Báseň „Nové kroky“ z Květin pro Hitlera se změnila ve stejnojmenné jednoaktové baletní drama, které vysílala televizní stanice CBC, a výběr Leonardových písňových textů a básní na téma žen posloužil Genemu Lesserovi k vytvoření muzikálu Sisters of Mercy. To, co Leonard psal o ženách – či o jedné konkrétní ženě – v knize pracovně nazvané Můj život v umění, nebylo hezké. „Do hajzlu s tímhle manželstvím […] Tvá mrtvá postel noc co noc…“55 Psal o tom, že potřebuje „zkoumat nenávist, kterou k ní cítím, a to, jak se samotou a dálkou mění v touhu“.5 Stejný pocit vyjádřil umírněněji také v nové písni:

Žiju tu s ženou a dítětem

Ta situace mě poněkud dráždí

Titul písně, která do velké míry popisovala jeho rodinnou situaci, zněl There Is a War.

Šestého října 1973 napadly Egypt a Sýrie Izrael, čímž začal konflikt později známý jako jomkipurská válka. Den nato nechal Leonard Suzanne a Adama na Hydře a vydal se letecky z Atén do Tel Avivu. Měl v plánu hlásit se do izraelské armády: „Půjdu zastavit egyptské kulky. Trumpety a záclona z žiletek,“ napsal.6 Z těch slov se můžeme domýšlet, že jeho motivy byly asi složité. Jistě cítil svou osobní odpovědnost („Nikdy jsem nezastíral fakt, že jsem Žid, a v případě jakékoliv krize v Izraeli budu u toho,“ řekl v roce 1974. „Jsem odpovědný za přežití židovského národa.“7) Svou roli ale hrálo i fanfaronství, narcismus a v neposlední řadě i zoufalá potřeba utéct. Jak řekl, „ženy vás pustí z domu pouze ze dvou příčin: vydělávat peníze nebo bojovat ve válce.“8 A v jeho současném duševním rozpoložení bylo zemřít pro vznešenou věc – jakoukoliv – lepší než život umělce svázaného smlouvami a muže zavřeného v kleci.

Suzanne vzpomíná: „Byla jsem hrdá na Leonardovy hrdinské skutky a projevy velkodušnosti, ale cítila jsem také strach, že se něco stane. Tehdy bylo všude spousta násilí, takže jsem se bála, že ho ztratím, bála jsem se nejhoršího. Věděla jsem, že ho nepřesvědčím. Pamatuji se, že jsem mu schovala do náprsní kapsy modrou stužku, aby o tom nevěděl. Mohla jsem alespoň doufat, že bude v bezpečí. A ty první dny jsem se za něj modlila.“ Naproti tomu Leonard seděl v letadle, mířil do míst, které nazýval svým „mytickým domovem“, a cítil se svobodný. Byl „zase hubený a volný“.9 Krátce po příletu do Tel Avivu se setkal s izraelským zpěvákem Oshikem Levim. Levi dával dohromady skupinku umělců, kteří by jezdili bavit vojáky. Byl v ní už zpěvák a básník Matti Caspi, herec Mordechai „Pupik“ Arnon a zpěvačka Ilana Rovina, a teď k nim chtěl přidat i Leonarda. Tohle ale nebylo něco, oč by Leonard stál. Bránil se, že jeho písničky jsou smutné a nevyznačují se zrovna vlastnostmi potřebnými k pozvednutí bojové morálky. Levi se ale nenechal odbýt a nic lepšího v izraelské armádě se Leonardovi nenabízelo. Příštích několik týdnů tedy cestoval náklaďáky, tanky a džípy po předsunutých stanovištích, vojenských táborech, hangárech, polních nemocnicích a všude, kde byli vojáci, aby jim osmkrát za den hrál. Vojáci se shlukli těsně kolem něj, někdy jich byl sotva tucet, a pokud byla noc a příliš velká tma, svítili na něj při hře baterkami.

„Ať jsme přijeli ke kterékoliv jednotce, vždycky se vojáků ptal, co přesně dělají, a pokaždé se chtěl přidat k armádě a být jedním z nich,“ řekl Levi reportérovi z deníku Maariv. „Škádlil jsem ho, říkal jsem mu: ‚Tak se rozhodni, chceš být pilot, dělostřelec, nebo potápěč u námořního komanda? Každý den tě přitahuje něco jiného.‘“ Hudebníci tábořili s vojáky a bavili se s nimi dlouho do noci. „Měl skromnou povahu a duši filozofa, který přemýšlí o smyslu lidského života,“ říká Levi. „Hodně se s Arnonem bavil o filozofii, o astrologii a o Bibli. Často mluvil o základech judaismu a o svém hebrejském jménu Eliezer.“10

Do notesu, který s sebou neustále nosil, si Leonard poznamenával, co v Izraeli viděl: krásu pouště, soudržnost vojáků, mrtvé a raněné, nad kterými plakal. Podobně jako tehdy na Kubě sepisoval i fantazie o slavných eskapádách, třeba o tom, jak ukradl zbraň a zastřelil důstojníka, který ho otravoval „neodbytnými požadavky, ať zazpívám Suzanne.“11 V Izraeli napsal i píseň. Vznikla zázračně rychle a jmenovala se Lover Lover Lover. Caspi vzpomínal, že ji Leonard improvizoval před vojáky během jejich druhého vystoupení.

Kéž duch téhle písně

Stoupá čistě, volně

Kéž je vám štítem

Štítem proti nepříteli

Na turné v roce 1974 tuto píseň Leonard uvedl jako píseň „napsanou v Sinajské poušti pro vojáky obou stran“.12 Téhož roku řekl, když popisoval své zkušenosti pro časopis ZigZag: „Válka je nádherná. Nikdy se válek doopravdy nezbavíme. Je to jeden z mála momentů, kdy ze sebe lidé mohou dostat to nejlepší. Je velmi úsporná, pokud jde o gesta a pohyby. Každičké gesto je precizní, všichni ze sebe dostávají maximum. Nikdo se neulejvá. Člověk má příležitost cítit věci, které se v moderním životě ve městě cítit nedají.“13 To vše, a především to poslední, byly věci, které ho už dlouho zneklidňovaly.

Z Izraele letěl přímo do Etiopie, do země, která byla také na pokraji války. Vypadalo to, že vyhledává nebezpečí a pokouší osud. Tentokrát se nepokoušel vstoupit do armády, místo toho se ubytoval v hotelu Imperial v Asmaře. Zatímco venku lilo, osvobozený Leonard psal. „Měl jsem s sebou svou kytaru a cítil jsem tehdy, že se mi v mysli tvoří písně – konečně jsem dokázal dokončit věci, které jsem už nějakých čtyři pět let nosil rozepsané z jednoho hotelového pokoje do druhého.“14 Vylepšil píseň Lover Lover Lover a změnil její úvodní verš z „Viděl jsem své bratry bojovat v poušti“ na

Řekl jsem otci… „Změň mi jméno.“

To, které mám, je pokryté

Strachem a svinstvem, zbabělostí, hanbou

V Etiopii také konečně „rozluštil záhadu“ písně Take This Longing, kterou napsal před lety pro Nico a kterou Buffy Sainte-Marie nazpívala jako The Bells. Teď konečně dokázal „udělat verzi pro sebe“.15 Dokončil i závěrečné úpravy Chelsea Hotel #2, která v první verzi popisovala jeho sexuální zkušenost s Janis Joplinovou v New Yorku. Leonard a Ron Cornelius k té písni napsali společně hudbu během posledního turné, při letu přes Atlantik z Nashvillu do Irska. „Tehdy se ještě v letadlech smělo kouřit,“ vzpomíná Cornelius, „let trval osm a půl hodiny a většinu té doby jsme s Leonardem pálili jednu od druhé a pracovali na té písni. Když jsme přistávali ve Shannonu, byla hotová.“ Leonard řekl Billymu Donovanovi, manažerovi turné, že je to první píseň, kterou složil s někým společně. Další píseň, kterou dal dohromady v Etiopii, nazval Field Commander Cohen. Bylo to ironické líčení jeho imaginárních hrdinských vojenských skutků. Ve skutečnosti se ale Leonard tím, že cestoval po válečném území, vlastně vyhýbal válce, která ho čekala doma se Suzanne.

Byl už ale unavený a připravený uzavřít příměří. V Izraeli viděl příliš mnoho krve, smrti a nenávisti. Cítil, že by se měl vrátit, pečovat o malou zahrádku, jejíž semena zasadil, a zjistit, jestli dokáže vést rodinný život. Napřed se ale vypravil do kláštera, aby v ústraní poseděl s róšim. Když se na konci roku konečně vypravil domů k Suzanne a Adamovi, v domku v Montrealu se rozhostil mír – alespoň dost dlouho na to, aby se Suzanne počali své druhé dítět.

V červenci 1974 uvedli v Londýně novou verzi koncertního filmu Pták na drátě, nezůstal ale na programu dlouho. BBC tentokrát neměla o jeho odvysílání zájem. Vysílala jej německá televize, ale pak v podstatě zmizel ze světa na skoro čtyři desetiletí (pokud pomineme jednu pirátskou kopii). Leonard na premiéru přiletěl do Londýna. Reportérovi z časopisu ZigZag připadal „velmi spokojený“. Leonard mu zahrál tři své nové písně, i když mluvil také o tom, že se musel vzdát své pracovny, protože čekají druhé dítě, a když chce psát, musí teď chodit do zahradního domku. Od jeho poslední návštěvy Londýna to ale byla velká změna, protože tehdy v rozhovorech reportérům naznačoval, že plánuje v hudebním průmyslu skončit. „Nechci, aby to vypadalo, že jsem na tom byl hodně zle a už to mám za sebou, protože tak to není,“ řekl Leonard. Ve skutečnosti se prý stalo to, že „před dvěma měsíci jsem měl skvělý týden, kytara mi dobře zněla a spousta rozpracovaných písní najednou dospěla ke konci.“16

Obnovil smlouvu s Columbií. Větší část předchozího měsíce strávil v newyorském studiu, kde pracoval na nové desce nazvané New Skin for the Old Ceremony. Za prvními čtyřmi alby udělal čáru a tentokrát se snažil o odlišný zvuk. Našel si k tomu úplně nové muzikanty a mladého producenta. John Lissauer byl o patnáct let mladší než Leonard a nedávno dostudoval hudbu na Yaleově univerzitě – zabýval se klasikou a jazzem. Seznámili se náhodou v Montrealu, v hotelu Nelson. Lissauer tam vystupoval se skupinou Lewise Fureye, jehož první album právě produkoval. Leonard byl v publiku. Fureye znal od roku 1966, ještě jako šestnáctiletého houslistu a začínajícího básníka. Furey tehdy Leonarda poprosil, jestli by si nepřečetl jeho básně. Leonard to udělal, za domácí úkol mu zadal přečíst si Irvinga Laytona a napsat sonet a stal se jeho mentorem.

Po vystoupení Furey seznámil Leonarda s Lissauerem. Udělalo to dojem hlavně na Lissauerovu přítelkyni, která byla velká Cohenova obdivovatelka. Lissauer se „o skládání folkových písniček a zpěv moc nezajímal“. Leonard mu řekl: „To, co hrajete, se mi líbí. Nechtěl byste si promluvit o nahrávání?“ „Jasně,“ odpověděl Lissauer. Nějaký čas o Leonardovi neslyšel, ale pak mu Leonard zčistajasna zavolal s tím, že je v New Yorku v hotelu Royalton a je připravený nahrávat.

Lissauer žil ve velkém loftovém bytě na Osmnácté ulici. V padesátých letech tam býval noční klub pro mafiány. Chodilo se tam po schodech do čtvrtého podlaží a měl doma „všechny hudební nástroje, které kdy člověk vymyslel“. Lissauer pozval Leonarda k sobě. Řekl mu, ať dole zazvoní a počká pod oknem, že mu hodí klíč od vchodu do domu. O pár hodin později seděl Lissauer u klavíru, tiše hrál a poslouchal, aby nepřeslechl zvonek, ale najednou se ve dveřích objevil Leonard se širokým úsměvem na tváři. U dveří se potkal s mužem, který přivážel pizzu pro Lissauerovu sousedku. Když hodila dolů klíč, Leonard jej chytil, zaplatil za pizzu a řekl, že ji přinese nahoru, když už tam jde. „Byla to ohromná fanynka Leonarda Cohena, takže si umíte představit, co to s ní udělalo, když otevřela dveře a její idol jí přinášel pizzu. Byla z toho úplně hotová,“ líčí Lissauer. Už mu začínalo docházet, proč je Leonard u žen tak populární.

Marty Machat o Lissauerovi v životě neslyšel a Leonardovou volbou producenta nebyl nijak nadšený. Zavolal Johnu Hammondovi, který jako Leonardův hlavní produkční za nahrávání zodpovídal. Ten zarezervoval odpolední frekvenci ve studiu E. Čtrnáctého června 1974 tam dorazili Leonard a Lissauer spolu se čtyřmi muzikanty. Pod nedůvěřivým dohledem Leonardova pochybujícího manažera a nejslavnějšího šéfa Columbie nahráli demoverze písní Lover Lover Lover, There Is a War a Why Don’t You Try. „Pojal bych to etiopsky, blízkovýchodně,“ řekl Lissauer. „Leonard ještě nikdy neměl v písničkách takové rytmy a fungovalo to skvěle.“ Hammond jim dal své požehnání. Řekl Leonardovi, že to bude fungovat a že se očividně obejdou bez jeho dozoru. Machat se s tím tak ochotně nesmířil. „Cítil jsem, že se Machatovi nelíbím. Nebyl jsem na něco takového zvyklý, protože věci moc neřeším, umím vzít za práci a obvykle vyjdu s každým. Možná v tom hrál roli pocit vlastnictví, Leonard byl jeho a teď se obracel ke mně. Marty byl Leonardem posedlý. Leonard byl jediný umělec, na kterém mu záleželo, protože si myslel, že přes Leonarda získal své jméno a postavení. Myslím, že Leonarda nikdy nepodváděl, a přitom byl legendární tím, jak špatně zacházel s jinými umělci. Ale Leonard na něj nedal dopustit. Každopádně to byla nepříjemná situace.“

Na Lissauerovu žádost nepouštěli do studia nikoho, kdo v něm neměl co dělat – manažery, zástupce gramofirmy ani milenky. Dovnitř mohl jen Leonard, muzikanti a on sám. Někdy tam přišel Machat, aby si poslechl hrubé mixy, ale většinou se Lissauerův požadavek dodržoval. Stejně tak se podvolili i jeho rozhodnutí nenahrávat v žádném ze studií Columbie, ale v malém, intimním studiu jménem Sound Ideas. „Bylo to tam mnohem pohodlnější, technici byli mladší a líp spolupracovali. Nechodili v laboratorních pláštích a nepotřebovali si věci hledat v manuálech.“ Do týmu patřila i technička Leanne Ungarová, která byla jako žena ve svém oboru na počátku sedmdesátých let raritou. Toto album pro ni mělo znamenat počátek hudební spolupráce, která byla svou délkou v Leonardově kariéře výjimečná. „Ve studiu byla příjemná, odlehčená atmosféra, při nahrávání se hodně experimentovalo,“ vzpomíná Ungarová. „Zkoušeli jsme všechny možné nástroje a postupy.“

Většinou šlo o Lissauerovy nápady. Vzal si domů jednoduchou demonahrávku s kytarou a zpěvem a, jak sám popisuje, „vyblbnul jsem se s ní a pak jsem šel za Leonardem a zeptal jsem se ho: ‚Co kdybychom to udělali takhle?‘ Chtěl jsem ho dostat mimo svět folku. Chtěl jsem, aby to album posluchače odneslo pryč, na vizuální, filmový výlet. ‚To je poezie,‘ řekl jsem mu. ‚Když natočíš přímočaré písničkářské album jako ta poslední dvě, je snadné přestat vnímat poezii a zůstanou z toho jenom písničky.‘ Měl jsem pocit, že tu poezii ilustruji lehkými letmými dotyky, neobvyklými kombinacemi nástrojů.“ K základu Leonardovy kytary a vokálu přidal smyčce a žestě Newyorské filharmonie, dřevěné dechy, klavír, o nějž se postaral sám, violu Lewise Fureye, a brumli, na kterou hrál Leonard. Kromě toho zapojil banjo, mandolínu, kytaru, basu a – na cohenovské desce nečekaně – i bicí, na které hráli postupně Jeff Layton, John Miller, Roy Markowitz a Barry Lazarowitz. Zpěvačka a písničkářka Janis Ianová, která se náhodou stavila ve studiu, nazpívala pár doprovodných vokálů.

Při tomto nahrávání Leonard podle Lissauera neprojevoval „žádnou nejistotu, pokud šlo o jeho zpěv. Věděl, že není typický školený zpěvák, že nemá hlas popového tenora, ale taky věděl, že dokáže upoutat pozornost a vyprávět příběhy. Nešlo o to, jestli udrží tón, spíš jestli udrží vypravěčskou linku, jinými slovy, jestli příběh dopadl dobře, jestli posluchač uvěří každému verši. To je jediné, na čem u Leonarda záleží. Nikdy se neschovává za triky s hlasem; to potřebuje dělat ten, kdo nemá co sdělit. Někdy říkal: ‚Nech mě to zazpívat ještě jednou, třeba do toho dokážu dát víc energie, najít tu linku,‘ a prstem naznačoval směr. Ale většinou se mu zpívalo snadno.“

Zcela odlišný přístup zvolili pro závěrečnou píseň alba, Leaving Green Sleeves. Anglickou lidovou baladu ze šestnáctého století nahráli ve studiu živě s kapelou. Jak vzpomíná Lissauer, byl to „produkt Wu Ťia Pchi“ – sladkého korejského likéru se sedmdesáti procenty alkoholu. Údajně to má být léčivý nápoj proti revmatismu. Měl jej rád róši, který ve studiu popíjel s Leonardem – udělali pro něj výjimku ze zákazu vstupu. Lissauer našel v čínské čtvrti obchod, kde se dalo Wu Ťia Pchi koupit, a „čas od času jsme tam skočili pro láhev. A odtud pocházejí ty, řekněme, exotické vokály. Při Leaving Green Sleeves jsme museli zpívajícího Leonarda skoro podpírat, hodně přebral a měl se sebou co dělat.“

Leonard při zpěvu držel ruce před sebou, jako by četl z neviditelné knihy. Róši seděl na gauči v tradičních japonských ponožkách tabi a mlčel. Lissauer na to vzpomíná tak, že jen „zářil a šly z něj pozitivní vibrace“.

Co dělal róši ve studiu?

„Většinou pokyvoval hlavou. Byl to už starý pán.“

Myslela jsem to v tom smyslu, proč tam vůbec byl?

„Cestovali jsme předtím po trapistických klášterech. Pod záštitou Thomase Mertona, trapistického mnicha, který psal nádherné knihy, tehdy docházelo k navazování přátelských vztahů mezi katolíky a zenbuddhisty. Jezdil jsem s róšim, který vedl v různých klášterech týdny meditace. Když jsem nahrával, náhodou jsme byli zrovna v New Yorku, a tak přišel do studia.“

Snad každý včetně mistrů zenu tajně touží být hudebním kritikem. Co říkal róši vašim písním a tomu, jak je interpretujete?

„Den nato jsme spolu snídali a zeptal jsem se ho, co si o tom myslí. Řekl mi, že bych měl zpívat ‚smutněji‘.“

Spousta fanoušků Leonarda Cohena by mu za tu myšlenku jistě koupila skleničku a udělala by z něj vašeho hudebního manažera. Jaká byla vaše reakce?

„Pomyslel jsem si: ‚Ne smutněji, ale je potřeba jít hlouběji.‘“

Všichni by se asi shodli na tom, že jste v té době vypadal až dost smutně. Bylo to kvůli situaci u vás doma?

„Rozhodně si nemyslím, že by to tak bylo. Ale samozřejmě když převáží takovéhle záležitosti, je v podstatě nemožné udržovat přátelské vztahy.“

Chcete říci, když si tak ubližujete?

„Nemáte pak čas na nic jiného. Je to náročné na čas. A i když si myslím, že každý prožívá svůj život jako krizovou situaci, ta krize je akutní, když se jen snažíte přijít na to, jak přežít z jednoho okamžiku k druhému, a nevíte proč, a nevidíte nějaké aktuální okolnosti, které by tu situaci vysvětlovaly. Samozřejmě se ty okolnosti mohou stát nepříjemné kvůli vztahům, které nedokážete udržovat, ale nemyslím si, že by tomu tak bylo i obráceně.“

Když jste se stal otcem, mělo to nějaký vliv na vaše deprese? Rozptylovalo vás to? Změnilo to nějak vaše zájmy?

„V mém případě tomu sice tak nebylo, ale je pravda, že když si člověk pořídí děti, přestane se tolik starat sám o sebe. Pak už se nikdy neberete stejně jako předtím. Ale tu mou sklíčenost to zřejmě nezmírnilo. Nevím, v čem byl problém, pořád to ještě nevím. Rád bych to věděl. Ale byla to součást mého života, faktor, který mě hnal při mém zkoumání různých věcí, o které jsem se zajímal: o ženy, o písně, o náboženství.“

V srpnu se Leonard vrátil do Montrealu, kde s ním Malka Maromová, izraelsko-kanadská spisovatelka a hlasatelka, natočila interview pro program CBC The Entertainers. Setkala se s Leonardem při svitu svíček v jeho zahradním přístřešku, který mu nyní nahrazoval pracovnu. Maromová vzpomíná: „Byl velmi zvláštní. Sotva jsem si připravila diktafon, vjel mi rukou pod sukni. Řekla jsem mu: ‚Co to děláte?‘ a on na to řekl něco ve smyslu: ‚Tohle je ten pravý dialog.‘ Řekla jsem: ‚A existuje kromě té fyzické záležitosti ještě nějaký dialog?‘ Odpověděl: ‚To se dá vyjádřit jen poezií.‘ A tak jsem se ho začala ptát na ty nejobyčejnější věci, jen abych zjistila, jak dlouho s tou poezií vystačí, jako třeba: ‚Kdy ráno vstáváte? Co snídáte? Jste šťastně ženatý?‘ A on na to na všechno odpovídal nepublikovanými básněmi.“

Zeptala se ho také na jeho názory na manželství a monogamii, vzhledem k tomu, že čekali se Suzanne druhé dítě. „Myslím, že manželství je pro velice, velice ušlechtilé lidi,“ odpověděl. „Je to extrémně krutá záležitost. Otočit se zády ke všem ostatním možnostem, ke všem ostatním zkušenostem lásky, vášně, extáze, rozhodnout se, že to vše naleznete v jedné náruči, je velice vznešené a čestné. Dnešní manželství je klášter a dnešní klášter je svoboda.“ Řekl Maromové, že dospěl k „realističtějšímu náhledu“ na sebe sama. Ve svých aktivitách nevidí žádné „vyšší poslání“. „Jen se pohybuji,“ řekl, „abych nemusel zůstávat na místě.“

V září, necelý měsíc poté, co vyšlo Leonardovo nové album, porodila Suzanne jeho druhé dítě, holčičku. Leonard jí dal po španělském básníkovi jméno Lorca.

Album New Skin for the Old Ceremony bylo první z pěti Leonardových desek, které v názvu neměly slovo „písně“ a na obalu neměly jeho fotografii.56 Místo ní byl na obálce obrázek okřídlené nahé dvojice kopulující nad mraky. Byla to dřevořezba z alchymistického textu Rosarium philosophorum ze šestnáctého století, který fascinoval Carla Junga. Obrázek znázorňuje coniunctio spirituum, posvátnou jednotu mužského a ženského principu, ale jednota líčená v písních alba má k posvátnosti rozhodně daleko. Texty jsou sarkastické, jízlivé a černé. Místy sice jde o černý humor, ale i tak jsou temné a kruté. Láska, o které Leonard zpívá, je stejně násilná jako válka, o které zpívá také. Jeho žena je „děvka a bestie babylonská“. Leonard, její ubohý obklíčený milovník a sluha, je v písních proboden, oběšen, bičován, zajat a s kolenem v koulích a pěstí ve tváři odsouzen k smrti.

Jsme i svědky toho, jak sám sebe lituje – „milionář zpívající nějaké vděčné a věrné ženě… placený yankeeskými dolary“. Jeho jedinou silou je opovržení a brilantní sžíravost jeho slov. Dokonce i ve své verzi snad nejdvornější písně Greensleeves ve chvíli, kdy spatří svou ženu „nahou v nadcházejícím úsvitu“, řekne jí: „Doufal jsem, že budeš někdo jiný.“ V písni A Singer Must Die zazpívá kousavé „dobrou noc“ do svého „noc za nocí, za nocí, za nocí, za nocí, za nocí“. Píseň Why Don’t You Try je ještě sžíravější:

Vždyť víš, život je plný sladkých společníků,

příjemných setkání na jednu noc.

Chceš snad být příkopem kolem věže?

Toto rýpnutí s dokonalou krutostí spojuje sex se zajetím. I když Leonard svou múzu nejmenuje, nikdy předtím se žádnou nezacházel tak nezdvořile. Ve svých písních dává najevo, že si toho je vědom. Obhajuje se před soudními dvory, před svými předky i před Bohem.

Toto album se od těch předchozích liší hlavně tím, že jeho temná poezie, do posledního místečka stejně temná jako na Songs of Love and Hate, se často halí do sofistikovaných, nečekaných hudebních aranží sahajících od afro rytmů přes styl připomínající Brechta a Weilla po moderní komorní hudbu. Leonard o tom řekl: „Je to dobré. Nestydím se za to a jsem připraven si za tím stát. Nevnímám to jako mistrovské dílo, spíše se na to dívám jako na malý klenot.“17 Reakce kritiků byly také vesměs příznivé. Britský časopis Melody Maker album charakterizoval jako „odvážnější než předchozí čtyři“,18 hudební magazín NME jej popsal slovy „příjemná směs klasického Cohena s novými vrstvami. Armagedon se odkládá, byť třeba jen dočasně.“19 Ve Spojených státech se časopis Rolling Stone přidržel střední cesty, když napsal, že tato deska „nepatří k jeho nejlepším“, ale na některé písně „obdivovatelé hned tak nezapomenou“.20

Dvě písně z New Skin for the Old Ceremony, které nejlépe odolaly zkoušce času, se od sebe velmi liší. Píseň Chelsea Hotel #2 patřila mezi jeho nejpřímočařejší písničkářské výtvory. Who by Fire se přímo inspirovala hebrejskou modlitbou zpívanou na den smíření (Jom kipur) – podle ní se na Jom kipur zapečetí do nebeských knih, kdo zemře a jak. Leonard řekl, že tuto modlitbu slyšel poprvé v synagoze, když jako pětiletý „stál vedle strýců v černých oblecích“.21 Jeho vlastní liturgie končí otázkou, kterou jeho předkové nikdy nezodpověděli a jejíž odpověď Leonard stále hledal: jaká neviditelná síla tyhle věci ovládá? Kdo je sakra u moci?

Album New Skin for the Old Ceremony nebylo komerčně příliš úspěšné, jen v Británii a Německu získalo stříbrnou desku. Ve Spojených státech a v Kanadě se vůbec nedostalo do žebříčků. Ale jelikož vyšla deska, bylo zapotřebí také turné. V září 1974, v měsíci, ve kterém přišla na svět Lorca, Adam oslavil druhé narozeniny a jejich otec čtyřicáté, se Leonard vydal na své zatím největší turné. Čekaly ho nejprve dva měsíce koncertů v Evropě, včetně vystoupení na konferenci CBS Records v britském Eastbourne, a poté během listopadu a prosince ještě dva týdny hraní v New Yorku a v Los Angeles. I první dva měsíce roku 1975 zabíralo koncertování a s ním spojené neustálé cestování mezi Kanadou, Spojenými státy a Británií.

Nový Leonardův producent dal (podobně jako předtím Bob Johnston) pro živé hraní dohromady malou kapelu. Její základ tvořili multiinstrumentalisté a doprovodné zpěvačky, kteří se sešli už při nahrávání: John Miller, Jeff Layton, Emily Bindigerová a Erin Dickinsová. A podobně jako Johnston se do kapely zapojil i Lissauer jako klávesista. Bylo to „úplně jiné než předchozí turné s těmi country muzikanty“, vzpomíná. „Měli jsme všechno do detailu promyšlené.“ Leonardovi noví spoluhráči byli vesměs velmi mladí. „Byli jsme děcka, mně bylo dvaadvacet, ještě jsem v životě nehrál před tak velkým publikem a nikdy jsem nebyl na turné s někým tak váženým jako on. V Evropě si Leonarda považovali víc než Dylana, všechny koncerty byly vyprodané. A měl velice nadšené, oddané, až fanatické publikum. Lidé se vztahem k seriózní poezii nemívají sklony k násilí, ale občas bylo potřeba někoho pohlídat, aby nespáchal sebevraždu. Někteří ho vážně zbožňovali k smrti. Viděl jsem v přední řadě holky“ – ženy tvořily podle Lissauera tři čtvrtiny publika – „jak kvůli Leonardovi nepokrytě pláčou. Posílaly mu do zákulisí dopisy a balíčky. A pozvánky. Po koncertech jsme se s nimi setkávali v šatně, kam se ty nejdotěrnější a nejkrásnější probojovaly a říkaly věci jako: ‚Chtěla jsem spáchat sebevraždu, ale pak jsem si pustila vaši písničku a zachránil jste mě.‘“

List Guardian v článku o manchesterském koncertu o Leonardovi napsal, že působí dojmem „nadaného a křehkého souchotináře. Zjevil se uprostřed pódia, osamělý a citlivý, schoulil se kolem své kytary a vybrnkal jakoby z posledních sil nějakou melodii. Povedlo se mu vytvořit atmosféru zranitelnosti a žalu, která ve světě popu působí neobvykle. Žádná z jeho písní neukazuje ani náznak humoru, žádná není veselá nebo bezstarostná. Ale celé to vystoupení mělo melancholickou vroucnost.“22

V kontrastu s předchozími dvěma probíhalo tohle turné v podstatě bez incidentů, až na porouchaný autobus cestou na koncert do Edinburghu, kdy se tým rozdělil do dvojic a dorazil na místo stopem, a na konflikt mezi Martym Machatem a Herbertem von Karajanem. V sále, kde měli v Berlíně vystupovat, zkoušel před nimi slavný dirigent s Berlínskou filharmonií a odmítl jim uvolnit místo kvůli zvukové zkoušce. „Martyho ego proti von Karajanovu egu, to bylo něco,“ vzpomíná Lissauer. Ke zvlášť pamětihodným koncertům patřil ten na hudební festivalu Fête de l’Humanité v Paříži. „Na festivalu bylo půl milionu lidí, členů všemožných komunistických frakcí, a nás tam chtěli vézt těmi ohromnými limuzínami,“ říká Lissauer. „Oblékli jsme se na to do pracovního, nechali jsme se vysadit půl kilometru daleko a přesedli jsme do několika omlácených renaultek, které nás dovezly ten zbývající kousek. Nechtěli jsme, aby nás viděli přijíždět v limuzínách, protože spousta diváků byla pěkně nažhavených. Vedli vášnivé politické debaty, chodili oblečení jako dělňasové, nosili barety a kouřili gauloisky. Leonard mezi ně krásně zapadl a dobře se v jejich společnosti bavil.“

Když tým dorazil do New Yorku na listopadové koncerty, Suzanne už na Leonarda čekala. Vzal ji s sebou, když poskytoval rozhovor Dannymu Fieldsovi.57 Oznámil Fieldsovi, že přestal kouřit, ale jedním dechem také velebil půvab cigarety. Přestal dokonce i pít, chtěl Fieldsovi věnovat láhev vodky, kterou dostal od Harryho Smithe. Fields se ho zeptal, jestli vychovávají děti jako Židy, a Leonard mu odpověděl: „Dokud si nezměním jméno, budu je rozhodně vychovávat jako Židy.“ Odpověděl tedy kladně. V písni Lover Lover Lover se na svého otce (či Otce) obracel se žádostí o změnu jména jen rétoricky. „Nikdy se mi nelíbilo, když si lidé mění jména. Je dobré vědět, odkud pocházíte.“23

Přibližně ze stejné doby pochází i rozhovor s Larrym „Ratso“ Slomanem pro časopis Rolling Stone. Leonard si v něm stěžuje: „Myslím, že stárnu. Nehty se mi lámou o kytarové struny, odchází mi hlas. Kolik let mám ještě před sebou?“ Ale nemínil to vzdát, řekl, že bude pokračovat „věčně“. Řekl, že každý „by se měl pokusit zestárnout“.24

V Los Angeles nachystali Leonardovi rezidenci ve slavném folkovém klubu Troubadour v západním Hollywoodu, kde se při večeru nových talentů poprvé představil Tom Waits a kde poprvé v Los Angeles vystoupila Joni Mitchellová. „Dělal dva koncerty denně pět dnů za sebou a všechny vyprodal,“ vzpomíná Paul Body, vrátný v klubu. „Trhal jsem lístky, pamatuju, jak v neděli přišel Phil Spector s Kitty, dcerou Lennyho Bruce. Jeden večer přišel taky Dylan. Přišlo na něj docela dost různých celebrit a spousta krásných žen. Snad jediný chlap, na kterého se lepily ještě krásnější ženské než na Leonarda Cohena, byl Charles Bukowski. Všechny ty ženské byly oblečené podle módy sedmdesátých let a hltaly každé Leonardovo slovo, jak na pódiu, tak po koncertě.“ Leonard chodil v šedém obleku, „připomínal mi francouzského herce Jeana Gabina,“ vzpomíná Body. Ostatní muzikanti byli celí v černém. „Robert Marchese, manažer klubu Troubadour, mi řekl: ‚Radši pohlídej, ať na záchodech nejsou žiletky, protože tohle je fakt depresivní muzika.‘“

V pauze mezi sety se novinář Harvey Kubernik Leonarda vyptával na nové album. „Nějaký čas jsem si myslel, že už žádné další album nebude. Cítil jsem, že jsem se jako písničkář vyčerpal, protože už mě nic nového nenapadalo,“ řekl Leonard. „Teď jsem ale postoupil do další fáze a to je pro mě úplná novinka. Začal jsem totiž spolupracovat na písních s Johnem – nikdy bych nečekal, že budu skládat společně s někým jiným. Nikdy jsem nic takového neplánoval. To nemusí nutně znamenat lepší výsledek, ale ta spolupráce je prostě jiný zážitek.“ Řekl, že jeho předchozí album Live Songs je odrazem „velmi zmatené a bezcílné doby, ale líbí se mi na něm, že tuto fázi dokumentuje velmi zřetelně. Na dokumentování věcí mi velmi záleží.“25 Řekl také, že se chystá navštívit Dylana v jeho domě v Malibu, a zmínil se, že o něm Dylan jednou řekl, že patří mezi jeho oblíbené básníky. Leonard také navštívil v Los Angeles představení Allena Ginsberga a zašel na večeři s Joni Mitchellovou. Kubernik, který byl na té večeři také, vzpomíná, jak mu Mitchellová s úsměvem upřímně prozradila: „Jsem fanynka Picassa a Leonarda, nikoho jiného.“

S výjimkou koncertů v New Yorku a v Los Angeles se Leonardovo turné setkávalo ve Spojených státech v nejlepším případě s vlažným přijetím. Na některých místech byl problém udat lístky. „Skoro ho neznali,“ říká Lissauer. „Leonard v USA ani nechtěl vystupovat, cítil, že mu tam nerozumějí. Nepropagovali ho a on taky neměl zájem se propagovat, takže neměl publikum. Pro mne to jako pro producenta jeho desky bylo nepříjemné, potřeboval jsem, aby ve Spojených státech prorazil. Ale v Kanadě na něj chodily davy, některé z těch koncertů byly opravdu skvělé. Pár jsme jich nahráli.“

Už během turné začal Leonard uvažovat o dalším studiovém albu. Tentokrát chtěl spolupráci s Lissauerem rozvinout naplno. „Leonardovi se opravdu líbily moje melodie, takže jsme se rozhodli skládat společně. Šlo nám to moc dobře, napsali jsme několik opravdu silných písní, pracovali jsme na nich během turné.“ Šlo o Came So Far for Beauty, Guerrero, I Guess It’s Time, Beauty Salon a Traitor Song. Pracovali také na nových, odlišných verzích Diamonds in the Mine, Lover Lover Lover a There Is a War. Když turné skončilo, vydali se společně do New Yorku a pustili se hned do práce na albu, které Leonard nazval Songs for Rebecca.

Leonard se opět nastěhoval do hotelu Royalton. Lissauer ho tam navštěvoval, Leonard mu ukazoval texty, diskutovali nad nimi a Lissauer si je bral domů, aby k nim vymýšlel melodie. „Pak jsme šli do mého loftového bytu,“ vzpomíná Lissauer, „a pracovali jsme u koncertního křídla. Leonard si ke mně nenosil kytaru – myslím, že moje akordové postupy nebyly tím, k čemu by přirozeně tíhl. Chci říct, že jsem se snažil psát pro něj tak, aby to bylo pohodlné, nešlo mi jen o to, abych vytvořil pop písničku a nechal ho ji zazpívat. Psal jsem ty melodie a harmonie tak, abych ho dostával trochu mimo jeho zónu, která znamenala v podstatě jen jednoduché akordy, žádné rozšířené akordy, žádné obraty, nic. Měl také ve zvyku vyhýbat se ve zpěvu skokům, měl rád, když byly tóny blízko u sebe, byl v podstatě něco jako francouzský chanteur, blížilo se to spíš mluvenému zpěvu. Ale myslím, že už ho unavovalo psát pořád stejné písničky, chtěl se z toho vymanit a měl ke mně důvěru.“ Lissauer vytvořil demonahrávky písní, aby mohli zhodnotit, co už mají. Leonard byl s dosavadním vývojem zřejmě spokojený, pak se ale rozhodl odcestovat do Řecka.

Na Hydře šly písničky stranou. Leonard se vrátil k práci na knize Můj život v umění. „Před deseti lety, když mě svět ještě neznal, to bylo opravdu zlé, ale teď je to o hodně horší,“ napsal. Chystal se „převrátit svůj život čerstvou láskou“.26 Měl několik milenek. Dál žil se Suzanne, ale psal o ní hanlivě. Suzanne to nebrala osobně: „Když žijete se spisovatelem, víte, že všechno je prázdná stránka, všechno je nekončící zkouška, autor má právo to zarazit, zrušit, zopakovat, změnit a znovu zopakovat. Takže jsem ho nechávala. Leonard nacházel útěchu, účel a uspokojení v rozebírání každodenních strastí a ve stížnostech na ně. Ráda bych mu byla dobrou posluchačkou a společnicí, nejen protivnou manželkou, i když to samozřejmě někdy jinak nešlo.“

Když se na podzim Leonard vrátil do Ameriky, měl v plánu strávit nějaký čas s róšim. V nepublikovaném textu nazvaném pesimisticky „Konec mého života v umění“ napsal: „Dnes brzo ráno jsem byl s róšim. Jeho pokoj je teplý a provoněný… Znič své osobní já a objeví se absolutno. Mluvil ke mně laskavě. Čekal jsem napomenutí, ale nepřišlo. Čekal jsem jej, protože všechny hlasy mě napomínají – až na ten jeho. Zazvonil na svůj zvon, poklonil jsem se a odešel jsem. Po několika nepříjemných hodinách v zrcadle jsem ho navštívil znovu… Po té pitomé povrchnosti a beznaději hodin v zrcadle jsem hladověl po jeho vážnosti.“27 Leonard byl také hladový po hladovění. Kvůli domáckému životu přibral a toužil po prázdnotě. Jak napsal v Nádherných poražených, „až budu prázdný, budu moci přijímat, a když budu moci přijímat, bude to přicházet odněkud zvenčí, a pokud něco přichází zvenčí, nejsem sám! Já už tu samotu nesnesu.“ Samota, kterou zažíval, byla hlubší než ta, jakou by pomohla zapudit stálá přítomnost ženy a dítěte.

Lissauer za Leonardem přiletěl do Los Angeles a pokračovali v práci na albu Songs for Rebecca. „Najali jsme si několik pokojů v Chateau Marmont s venkovní terasou, půjčili jsme si elektrické piano. Pracovali jsme na těch písních, dávali jsme je dohromady. Naučil jsem ho pár akordů do některých písní, aby je mohl hrát na kytaru. A pak Leonard a Marty řekli: ‚Vrátíme se na turné.‘“ Ve Spojených státech měli domluvenou týdenní šňůru. Leonardova americká gramofirma chystala výběr hitů, protože si zřejmě uvědomovali, že deska New Skin for the Old Ceremony, která se v USA nedostala ani mezi prvních dvě stě v žebříčku, je mrtvý kůň, jehož nemá smysl nutit vstát. Výběrové album vyšlo pod názvem Greatest Hits i na druhé straně Atlantiku, kde Leonardovy písně skutečně bylo možné nazvat hity. Deska New Skin for the Old Ceremony byla v Británii na čtyřiadvacáté příčce. Leonard vybral písně pro kompilaci osobně a také k desce napsal doprovodný text.

Pro toto turné sestavil Lissauer novou kapelu, tentokrát i s bubeníkem. V listopadu vyrazili. Lissauer a Leonard zařadili do programu i nové, společně složené písně. „Leonard byl nadšený, já jsem byl nadšený, dokonce i Marty vypadal spokojeněji, než jsme čekali, vzhledem k tomu, že od začátku nesouhlasil s tím, aby se mnou Leonard spolupracoval,“ říká Lissauer. Když měli koncerty za sebou, Leonard a Lissauer se vrátili do studia. Nejprve nahrávali v Sound Ideas v New Yorku, pak u A & M v Los Angeles. Natočili všechny nové společně složené písně a společně upravenou verzi Diamonds in the Mine. „A pak se kohoutek najednou zavřel. Leonard zmizel, Martyho jsem se nemohl dovolat. Nechápal jsem, co se to sakra stalo. Prostě byl zčistajasna konec, aniž by mi někdo řekl jediné slovo.“

Byl prosinec 1975. Leonard se vrátil domů do Montrealu. Náhodou tam zrovna byl i Bob Dylan na turné Rolling Thunder, což byl rockový cirkus na kolech, ve kterém vystupovali Joni Mitchellová, Joan Baezová, Roger McGuinn, Ronee Blakleyová, Bobby Neuwirth, Ramblin’ Jack Elliott nebo Allen Ginsberg. Dylan nadšeně prohlásil, že chce do sestavy i Leonarda. Larry „Ratso“ Sloman, který se turné zúčastnil jako reportér,58 vzpomíná: „Bob měl velký zájem o to, aby se Leonard přidal. Byl to očividně jeho fanoušek a Leonard měl zase rád jeho. Dylan byl hrdý na to, co s Rolling Thunder dokázal, protože ty koncerty byly silné a fascinující. A Montreal bylo Leonardovo rodné město, takže to pro něj hodně znamenalo tam být. Bob mě honil, ať se postarám, aby Leonard určitě přišel. Poslal mě pro něj domů.“

Auto zastavilo před „praštěně malým domečkem“ poblíž ulice Saint-Dominique Street a Sloman se nevěřícně ujišťoval, zda má správnou adresu. Rozhodně to nevypadalo na dům, ve kterém bydlí celebrita. Když ho Suzanne zvala dál, instinktivně sklonil hlavu, protože mu dřevěný strop připadal příliš nízký. Podlaha se prohýbala, stěny byly plné polic s knihami, zarámovaných obrazů a zaprášených tretek. Vypadalo to tam jako v nějaké perníkové chaloupce. Leonard měl doma několik přátel a zrovna muzicírovali. Mort Rosengarten doprovázel Leonardovu harmoniku hrou na lžíce. Suzanne vzala Slomana nahoru podívat se na děti. „Vypadaly tak sladce, jako andílci v postýlkách v tom chatrném pokojíku, a Suzanne byla tak laskavá. Ta scéna působila dojmem poklidné domácnosti.“

Přesvědčit Leonarda, že by měl opustit dům a vypravit se do zastřešené arény Forum, bylo těžké. Když se to Slomanovi podařilo, Leonard si vymínil, že vezme kamarády a harmoniku s sebou. Všichni se nacpali do auta a cestou prozpěvovali staré francouzské lidové písničky. Když dorazili na místo koncertu, Dylan vyšel až na ulici, aby Leonarda přivítal. Řekl mu, že by ho potěšilo, kdyby vystoupil a zazpíval pár písniček. Spolu s ním přišli Leonarda uvítat i Ronee Blakleyová, Bobby Neuwirth a Ramblin’ Jack Elliott, a také Dylanova manželka Sara a Joni Mitchellová. Leonard ji oslovil „moje malá Joni“ a bylo na nich vidět, jak jsou si blízcí. Joni a Sara prosily Leonarda, aby na revue něco zazpíval, ale on odmítl. „Je to příliš samozřejmé,“ řekl. Sloman si to vykládá tak, že Leonard „chtěl mít za každou cenu všechno pevně v rukou – svou muziku i to, jak se na veřejnosti hraje. Nepřipadal mi jako někdo, kdo začne jamovat s kapelou – leda jen tak v soukromí, doma.“ I když Leonard nevystoupil, Dylan mu věnoval „píseň o manželství“ s názvem Isis, jejíž text říká: „to, co mě k tobě přitahuje, mě dohání k nepříčetnosti“. „Tahle je pro Leonarda,“ ohlásil Dylan. „Pokud tu ještě je.“

Leonard se stále ještě pokoušel pracovat na tom, aby vztah se Suzanne zase fungoval. Přes ulici měli činžovní domek a on jej koupil, aby měli více místa. Do jeho bývalé pracovny se teď nastěhovala chůva, a protože na zahradě v přístřešku byla velká zima, začal pracovat v kuchyni. „Moc ráda jsem poslouchala, jak si tam hraje na kytaru, tiše zpívá nebo píše,“ říká Suzanne. „Když si chtěl užít děti, byl s nimi. Nikdy jsem na něj netlačila, nedělala jsem z toho povinnost, nevládla u nás žádná domácí tyranie, ale byl to milující, spolehlivý, odpovědný otec. Zpíval jim ukolébavky a moc pěkně se o ně staral.“

Na jaře vyrazil Leonard na další evropské turné. Tentokrát bylo o hodně delší, obnášelo více než padesát vystoupení. Šňůra začínala v dubnu 1976 v Berlíně a končila v červenci v Londýně. V roli kapelníka nahradil Lissauera John Miller, dalšími členy skupiny byli Sid McGinnis, Fred Thaylor a Luther Rix. Doprovodné vokály tentokrát obstarávaly Cheryl Barnesová (která si o tři roky později zahrála ve filmové verzi muzikálu Vlasy) a devatenáctiletá Laura Braniganová (ta zase později podepsala smlouvu se společností Atlantic a stala se úspěšnou popovou zpěvačkou). Na programu tentokrát byly některé nové (i když ve skutečnosti starší) písně: skladba Store Room se nedostala na Leonardovu první desku, Everybody’s Child byla původně plánovaná pro druhé album a Die Gedanken sind frei, německá lidová píseň o svobodě myšlení, pochází z devatenáctého století. Recenze v týdeníku Melody Maker kvitovala, že Leonard na pódiu vypadal rozjařeně. „Zkáza a melancholie je tatam, Leonard hraje funky a je s ním skvělá zábava.“

Po posledním koncertě se Leonard vypravil na Hydru. Suzanne tam s dětmi už byla a Irving a Aviva Laytonovi přijeli na návštěvu. Leonard se těšil, až Irvingovi předvede, co píše. „Vždycky si navzájem předčítali, co píšou,“ vzpomíná Aviva. Irving byl dílem svého přítele stejně nadšený jako vždycky. „Jediná doba, kdy jsem zažila, že Irving Leonarda maličko kritizoval, byla, když si Leonard procházel velmi náboženským, poněkud mystickým, napůl židovským a napůl křesťanským obdobím, což bylo hodně mimo Irvingovo chápání. Ale jinak nikdy. Leonard miloval Irvingovy básně a Irving zas ty jeho.“

Když Laytonovi odjeli, Leonard začal trávit hodně času ve společnosti Anthonyho Kingsmilla, malíře žijícího na Hydře. Richard Vick Kingsmilla líčí slovy: „Neuvěřitelně zábavný a dost chytrý chlapík, a tak trochu opilec – měl na Leonarda dost velký vliv. Po nocích podobně jako ostatní obráželi bary a pak se za svítání stahovali do přístavu. Pamatuji se, jak tam jednou Leonard začal hrát něco na kytaru, zabrnkal pár akordů, nalitý Anthony začal vyvádět a řekl mu: ‚Koho tím chceš oblbnout, Leonarde?‘“ Vypadalo to, že si Leonard vzal tu otázku k srdci. Přemýšlel o ní i poté, co odletěl z Hydry do Spojených států.

Pronajal si dům v Brentwoodu, na západním okraji Los Angeles, poblíž Sunset Boulevardu. K rozhodnutí žít v Los Angeles ho přivedlo to, že tu byl róši, který dělil svůj čas mezi zenové centrum v Los Angeles a tábor na hoře Mount Baldy. Leonard mu často dělal šoféra a převážel ho sem a tam. Róši mu řekl, že by se měl se Suzanne a dětmi přestěhovat na Mount Baldy, zůstat tam a studovat zen. Kromě srubů pro osamocené mnichy bylo v tamním klášteře i oddělení pro manžele. Znělo to lákavě – tedy alespoň Leonardovi. Suzanne tam s ním jednou byla, ale došla k závěru, že „prosedět celou noc je askeze, bez které se obejde.“ Leonard také trávil spoustu času v Los Angeles s producentem, se kterým společně skládali – nebyl to John Lissauer, ale Phil Spector. Dnes je Phil Spector v kalifornském vězení, protože byl odsouzen na devatenáct let za vraždu druhého stupně, ale tehdy měl dům na Beverly Hills.

„To je to slavné ztracené album,“ vzpomíná John Lissauer. „Hrubé mixy mám, ale mastery prostě zmizely. Marty sebral dvoupalcové kotouče z obou studií. Nemohl jsem se mu dovolat, a Leonardovi také ne. Možná mu to bylo trapné. Pětadvacet let jsem neměl tušení, co se vlastně stalo. Pak jsem se z různých míst doslechl, že Marty dělal manažera Philu Spectorovi a Spector nedodržel důležitou smlouvu s Warner Bros. Dali mu velkou zálohu, dva miliony dolarů, a Marty si z toho vzal tučná procenta, ale Phil nic nenatočil. Takže společnost Warner Bros. dala Martymu na srozuměnou, že buďto Spector natočí album, nebo budou chtít ty peníze zpátky. No a Marty si řekl: ‚Já vím, jak z toho ven. Čert vezmi ten Lissauerův projekt – dám Phila dohromady s Leonardem.‘“ A taky to udělal.

15

Miluju tě, Leonarde

Phil Spector byl drobný puntičkář s jasnýma očima, vysokým čelem a ustupující bradou. Bylo mu šestatřicet, o pět let méně než Leonardovi. Rád nosil obleky na míru a košile s volány, někdy chodil v peleríně s parukou. Za zády mu přezdívali „první magnát teenagerů“, což zavedl Tom Wolfe, a po mnoho let mu také říkali „císař popu“. Spector složil a nahrál svou první píseň jako devatenáctiletý, v roce 1958. Jmenovala se To Know Him Is to Love Him. Vypůjčil si tu větu z nápisu na otcově náhrobku. V roce 1960 se stal producentem a pak i šéfem vlastní nahrávací společnosti. Během první poloviny šedesátých let vyprodukoval více než dva tucty hitů.

Nebyl to samozřejmě první slavný a úspěšný hudební producent, ale byl zcela výjimečný. Ostatní producenti pracovali v pozadí, zatímco Spector se okázale předváděl. Byl excentrický a slavnější než mnozí umělci, které natáčel. Jeho nahrávkám se říkalo „spectorovské“, autoři a muzikanti fungovali jen jako cihly v jeho slavných „zvukových stěnách“, jak se přezdívalo Spectorově impozantnímu produkčnímu stylu. Využíval spoustu muzikantů a všichni hráli naráz – žestě, bicí, smyčce, kytary, všechno se slévalo dohromady a on to ještě posiloval umělým echem. Touto technikou Spector proměnil popové balady a rhythm’n’bluesové songy typu Be My Baby, Do Doo Ron Ron nebo Unchained Melody v hutné, hlučné a opojné miniaturní symfonie, do nichž se v úžasných dvou a půl minutách vejde celá radost i bolest teenagerské lásky.

Leonard ovšem žádný teenager nebyl. Dost možná, že jím nebyl nikdy. Jeho písně byly písněmi dospělého, stejně jako jeho básně. Jeho písňové texty zněly sofistikovaně a melodie prostě, aby slova dostala prostor, ve kterém dýchají a znějí. Měl jednoduchý pěvecký projev a jeho vkus, co se týkalo studiového zvuku, byl stejně jako jindy vytříbený a zdrženlivý. Těžko odhadovat, co ho přivedlo k úzké spolupráci s Philem Spectorem, ale z vůle Martyho Machata se to prostě stalo. Jeho logika byla prostá. Měl klienta – Spectora, ten patřil k nejslavnějším osobnostem amerického popu, ale teď zrovna mu to nešlo a hrozilo, že připraví sebe i Machata o fůru peněz, jestli nebude mít pro Warner Bros. rychle nějaké album. Leonard byl také jeho klient a sklízel úspěchy skoro všude – až na Spojené státy. Lissauer, který s Leonardem společně skládal, se jako producent nemohl se Spectorovým věhlasem měřit, a poslední album, které s Leonardem natočil, ke zpěvákově popularitě v USA nijak nepřispělo. Spector slyšel Leonarda v klubu Troubadour a řekl Machatovi, že z něj byl „paf“. A Leonard se přiznal, že má moc rád Spectorovy rané nahrávky, připadaly mu „tak působivé, že bych mu klidně dělal Bernieho Taupina“.1 Tak co takhle dát ty dva dohromady – Leonard bude psát texty a Spector skládat hudbu? Spectorův problém by to vyřešilo, a možná dokonce i ten Leonardův.

Nakonec se ukázalo, že ti dva mají kromě náboženství a manažera více společného, než by se dalo tušit. Oba přišli jako devítiletí o otce (Spectorův spáchal sebevraždu) a měli velmi pevný vztah s matkou. Oba měli moc rádi zvuk ženských vokálů – Spector často skládal pro ženy a v šedesátých letech dal dohromady několik ženských skupin. Oba brali svou práci velmi vážně a chránili si své výtvory. Oba trpěli depresemi, a když v roce 1976 začali spolupracovat, žili v nefunkčních vztazích a pili. A tak začala zvláštní historie alba Death of a Ladies’ Man.

Spector bydlel v Beverly Hillls ve dvacetipokojové haciendě pro filmové hvězdy postavené na začátku dvacátých let v rádoby španělském duchu. Před domem byla fontána, vzadu bazén a všude kolem luxusní zahrada. Kolem pozemku stál plot s hroty a nápisy „Zákaz vstupu“. Kdo by cedule ignoroval, na toho čekali ozbrojení hlídači. Když Leonard se Suzanne po boku poprvé vyšli po předním schodišti, otevřela jim služebná a odvedla je do obývacího pokoje. Cestou viděli starožitné brnění a všude po stěnách staré olejomalby a zarámované fotografie Spectorových přátel a vzorů – patřili mezi ně Lenny Bruce, Muhammad Ali, Martin Luther King a John Lennon. V obýváku bylo stejné chladno a šero jako v celém domě. Akvárium a jukebox vydávaly více světla než velkolepý křišťálový lustr u stropu.

Spector je pozval na večeři. Měl doma malou společnost a projevoval se jako okouzlující hostitel – inteligentní, zábavný a žoviální. Zatímco noc pomalu přecházela v ráno a prázdných láhví přibývalo, byl stále čilejší. Hosté jeden po druhém odcházeli, až zůstali jen Leonard a Suzanne. Když se konečně chtěli rozloučit, Spector zavolal na své sloužící, aby zamkli dveře. „Nechtěl nás pustit z domu,“ říká Suzanne. Leonard navrhl, že jestli mají u něj zůstat celou noc, mohli by dělat něco zajímavějšího než povykovat na personál. Než jim druhý den odemkli, aby mohli konečně odejít domů, zvládl Leonard se Spectorem udělat nové aranžmá písně I Went to Your Wedding country zpěvačky Patti Pageové. Tím začala jejich společná písňová tvorba.

Během následujících týdnů byl Leonard u Spectora pravidelným hostem – měl to k němu ze svého pronajatého domu v Brentwoodu autem kousek. Spector byl sova, takže k němu Leonard přijížděl večer – v „pracovním“, tedy v obleku a s aktovkou. Dan Kessel vzpomíná, že vypadal „jako pohledný, kontinentální Dustin Hoffman“. Služebná ho odvedla do obývacího pokoje, kde těžké sametové závěsy stínily před prudkým kalifornským sluncem a klimatizace vyfukovala chladný vzduch, a nechala ho tam samotného, aby se ve věčném přítmí rozkoukal. Po několika minutách přišel Spector v doprovodu bratrů Kesselových, Dana a Davida. Znal se s nimi od dětství. Jejich otec, jazzový kytarista Barney Kessel, byl Spectorův blízký přítel, zahrál si na řadě Spectorových úspěšných nahrávek. Kesselovi synové také hráli na kytaru a také na několika Spectorových nahrávkách hráli, včetně Lennonova alba Rock ‘n’ Roll, které Spector produkoval.

Služebná přivezla na stříbrném vozíku jídlo a pití, bratři Kesselovi šli vedle do Spectorovy pracovny, Leonard a Phil si chvíli povídali a pak se pustili do práce. Někdy si vybrali nějakou píseň a pustili si ji na Spectorově hudebním automatu. Bylo v něm všechno, obskurní rhythm’n’blues, rock i singly se starými hity: Elvis, Dion, Dylan, Cashovy písně nahrané pro Sun Records, Frankie Laine. Pak si sedli na dlouhou mahagonovou lavici u klavíru a začali komponovat. Bratři Kesselovi je poslouchali ze studiových reproduktorů v pracovně, a když byl Spector zvědavý na jejich názor, ozvali se. Pokud bylo zapotřebí, přišli za nimi, aby se přidali s kytarami. Zbytek času trávili u kulečníku.

„Šlo to tak celé dny, do noci, den za dnem. Nějaký čas pracovali, pak si dali pauzu, zas pracovali a zas pauza,“ vzpomíná David Kessel. „Pořád si vyměňovali názory a nápady. Leonard probíral své poznámky a Phil mu říkal: ‚Dobře, fajn, tenhle text jde dohromady s tímhle typem hudby,‘ jindy zase Phil pustil nějakou instrumentálku a Leonard zareagoval: ‚Poslyš, když to poslouchám, napadá mě tohle.‘ Když si dali pauzu, často jsem sedal s Leonardem před domem u fontány a on žasl: ‚No teda, tohle jsem ještě nezažil.‘ ‚Tohle je zajímavé.‘ ‚Tohle bude fakt něco.‘ ‚Takhle jsem to nikdy nezkusil.‘ Dělali jsme mu takové vrby, ptal se nás, jak to podle nás dopadne, co od toho může čekat. Od Phila slyšel akorát: ‚Je to v pohodě, bude to zajímavý; schválně, co z toho vyleze. Řekl bych, že to bude dost dobrý.‘“ Dan Kessel vzpomíná: „O Leonardovi každý věděl, že dělá všechno pomalu a s rozmyslem. Phil se s ničím nemazal, pustil se do toho a chtěl to mít hotové. Ale přesto, nebo možná právě proto, se při skládání písní dobře doplňovali. V jednom kuse se při práci smáli.“ Doc Pomus, Spectorův přítel, bluesový písničkář, přišel jednou na návštěvu a vzpomíná, že vypadali „jako dva ožralové“. „Motali se sem a tam.“2

V aktovce mezi papíry měl Leonard i texty některých písní, které připravoval s Johnem Lissauerem pro album Songs for Rebecca: Guerrero a Beauty Salon se dočkaly odlišné melodie a aranžmá a staly se z nich Iodine a Don’t Go Home with Your Hard-On. Leonard se vytasil také s nedokončenou písní nazvanou Paper-Thin Hotel, kterou začal skládat během turné New Skin for the Old Ceremony. Píseň Memories napsali u klavíru u Spectora doma. Když ji na koncertě v Tel Avivu v roce 1980 Leonard poprvé zahrál, charakterizoval ji jako „vulgární popěvek, který jsem s dalším Židem před nějakým časem složil v Hollywoodu a do kterého jsem vložil své nejmíň důležité a nejbanálnější vzpomínky na pubertu.“3 Leonardův text popisuje takřka ve spectorovském stylu časy na střední škole a téměř smrtelný záchvat sexuální touhy, který si protrpěl. Občas ta píseň také evokuje jeho marnou snahu svést Nico:

Dal jsem si na klopu Železný kříž,

šel za tou nejvyšší

a nejblonďatější

a řekl jí: „Hele, teď mě neznáš, ale za chvíli mě poznáš,

tak neukázala bys mi,

jak vypadáš nahá?“

Za necelý měsíc dali dohromady asi tucet písní. Během ledna a února 1977 – a jedné závěrečné frekvence v červnu – jich devět natočili. Až na píseň I Guess It’s Time, která původně byla plánovaná pro album Songs for Rebecca, se všechny dostaly na album. Nahrávání začalo v malém a tmavém studiu Gold Star v ošumělém centru Hollywoodu. Spector tu pracoval rád, stará elektronková technika mu umožňovala docílit bohatého, širokého zvuku. Když se elektronky v mixážním pultu začaly žhavit, vydávaly typický pach pálícího se prachu. „Měli tady taky slavnou echo komoru,“ říká Hal Blaine. „Byla to taková betonová roura po celé délce studia, měla úžasný zvuk. S Philem jsme v Gold Star natočili spoustu hitů.“ Bubeník Blaine byl oporou volného uskupení prvotřídních a všestranných losangeleských studiových muzikantů, říkali si Wrecking Crew. Spector se na ně vždycky obracel, když potřeboval kapelu. Jak vzpomíná Blaine, album Death of a Ladies’ Man bylo „prostě další kšeft. Nikdy jsme nevěděli, do čeho jdeme, dokud jsme tam nepřišli a nezačali.“

Čtyřiadvacátého ledna 1977 dorazil Leonard do studia Gold Star na první nahrávací frekvenci oblečený ve světlých kalhotách a tmavomodrém blejzru. David Kessel vzpomíná, že „vypadal, jako kdyby se vypravil na rande na Riviéře“. Když Leonard vstoupil do dveří, zarazil se. Místnost byla plná lidí, nástrojů a stojanů s mikrofony. Nebylo tam téměř k hnutí. Napočítal čtyřicet muzikantů – dva bubeníky, pár perkusionistů, půltucet kytaristů, žesťovou sekci, několik doprovodných zpěvaček a spoustu klávesistů. „Byl z toho paf,“ říká David Kessel. „Úplně mimo. Začal koktat: ‚No teda. Fajn. Takhle to s ním normálně chodí? Co budeme dělat? Pomůžete mi s tím?‘ Bylo to pro něj dočista nové.“ Spector byl už připravený v režijní kabině, ještě vymóděnější než Leonard – měl na sobě drahý černý oblek, zelenou košili a kubánské boty s podpatky. Z reproduktoru se ozval jeho hlas: „Kdo tu nemá co dělat, koukejte vypadnout.“4 Na ovládacím pultu stála láhev sladkého vína značky Manischewitz Concord, Spector ji popadl, nalil si do sklenice s obrázkem Tweetyho a pil to brčkem.

V sále byl ještě někdo, koho Leonard znal: čiperná folková zpěvačka Ronee Blakleyová, se kterou se seznámil v Montrealu na Dylanově show Rolling Thunder. Blakleyová se v roce 1975 proslavila rolí křehké country hvězdy ve filmu Nashville Roberta Altmana. Byla to Spectorova kamarádka. „Nebyla jsem jeho milenka,“ říká, „ale trochu jsme spolu chodili. Phil uměl být moc milý, byl to drahoušek.“ Spector ji požádal, aby přišla s Leonardem zazpívat duet v písničce Iodine, v první nahrávce, kterou pořídili. Je to píseň o selhání, o ztrátě a o zraněních lásky, kterou kouzelně zaranžoval Nino Tempo. Blakleyová s Leonardem nazpívala i hořkosladkou úvodní píseň True Love Leaves No Traces, založenou na básni „Jako mlha nezanechá jizvu“ z Leonardovy sbírky Kořenka země z roku 1961, a také píseň Memories. Text této bouřlivé burlesky ironizuje módní téma pocitu úzkosti dospívajících, na které se specializoval Spector, a refrén je jako stvořený pro noční opilecké zpěvy.

Leonard se sice tvářil, jako by o duetech ještě v životě neslyšel, nicméně neprotestoval. „Byl to elegantní muž, uměl se vyjadřovat, byl ohleduplný a milý,“ říká Blakleyová. „Nepředváděl se, nic ze sebe nedělal, žádné ‚já jsem inteligentní, umím zacházet s jazykem, vím, jak udělat poznámku, aby sice zněla uhlazeně, ale měla v sobě osten‘“. Nic předem nezkoušeli, nic si nepsali do not. Prostě si jednou dvakrát tu písničku společně přezpívali a Blakleyová si vymyslela svůj part. Vzpomíná, že to „nebylo tak lehké“. Jak říká Hal Blaine, Leonardovy písně „nebyly obyčejný rock. Byly to písničky složené básníkem pro rockovou desku a byly svým způsobem nekonvenční. Leonard byl v dočista jiném světě.“ Další problém spočíval v tom, že Leonard si nebyl jistý jako zpěvák. Blakleyová to popisuje takto: „Skutečně si myslel, že nezpívá hezky, i když má kouzelný hlas – tak citlivý a zranitelný. Občas se mu chvěje, ale přitom téměř burácí, má v sobě biblickou sílu. Myslím, že je to hlas, se kterým se obzvlášť dobře pojí ženský zpěv.“

Než první natáčecí frekvence skončila, už svítalo. Bratři Kesselovi po každém nahrávání kontrolovali, že jsou pásky správně popsané, a spolu se Spectorovým ozbrojeným bodyguardem Georgem na ně dohlíželi, když je ještěrka převážela do Spectorova auta. „Phil si své pásky zásadně bral domů,“ říká Dan Kessel. „Nebylo to kvůli Leonardovi, prostě to dělal vždycky. Nikdo ve studiu vám pásky nepohlídá tak jako vy sami.“ Bodyguard Geoge byl vysloužilý federální policista. Nosil v podpažním pouzdře pistoli, stejně jako Spector. Dan Kessel vzpomíná, že rozdíl byl v tom, že „bodyguard měl vždycky nabito. Phil nikdy.“ Leonard vtipkoval o tom, že si taky pořídí ozbrojeného bodyguarda a uspořádají na Sunset Boulevardu přestřelku. Požádal Malku Maromovou, která ho v Los Angeles navštívila, aby šla do studia s ním. Řekl jí, že se jí Spector bojí, protože si o ní myslí, že je izraelská vojačka. Maromová se uvolila do studia jít. Popisuje, že atmosféra v sále byla „strašidelná, protože tam Phil Spector seděl s lahvemi vína Manischewitz a na stole měl položenou pistoli. Zeptala jsem se Leonarda: ‚Proč s tímhle cvokem nahráváš?‘ A on mi odpověděl: ‚Protože to, co dělá, dělá opravdu moc dobře.‘“

Harvey Kubernik měl za úkol běhat pro jídlo. Spector nebo Marty Machat, který chodil do studia se svou přítelkyní Avril, si ho posílali do lahůdkářství Canter’s pro sendviče s játrovkou a hovězím. Harvey už Spectora ve studiu zažil a vzpomíná, že ve srovnání s prací na jiných albech byly frekvence s Leonardem „méně chaotické“, ale jak říká David Kessel, pro Leonarda „to byla dost smršť“.

Pozdě v noci během druhé nahrávací frekvence přišel do studia zničehonic Bob Dylan. „Najednou si to šine dovnitř zadním vchodem,“ líčí David Kessel, „a každou rukou si vede kolem ramen jinou ženskou. V pravačce ještě zvládá držet láhev whisky a pije ji čistou.“ Hned za ním přišel ještě Allen Ginsberg se svým milencem, básníkem Peterem Orlovskym. Když je Spector uviděl, vyskočil a do mikrofonu je uvítal. Žertoval, že je v sále tolik Židů, že by mohli uspořádat bar micva. Přerušili nahrávání a Spector šel do sálu pobavit se s příchozími. Po dlouhém objímání a popíjení čekalo návštěvníky to, co se stalo každému, kdo vstoupil do Spectorova studia: zapojil je do práce.

Leonard natáčel píseň Don’t Go Home with Your Hard-On, trpký komentář na téma domácího štěstí. S Dylanem se právě jeho manželka Sara rozváděla a on vypadal, že té písni výborně rozumí. Ginsberg později vyprávěl: „Spector byl vzrušením celý bez sebe a všechny včetně Dylana dirigoval: ‚Ty běž támhle! Pozor na ten mikrofon!‘5 Dan Kessel vzpomíná: „Velmi ožil. V jednu chvíli byl za pultem a v příštím okamžiku zase s námi ve studiu, lítal sem a tam, byl se všemi v kontaktu a všechny nás řídil.“ Blaine to líčí slovy: „Vypadalo to, jako kdyby dirigoval filharmonii, a vydržel to celé hodiny. Ale takhle to s Philem chodilo. Nechtěl nás utahat, ale dosáhnout toho pocitu. Toho kouzla.“

Z nahrávání se stal pořádný mejdan. Když se rozednilo a většina účastníků večírku už zmizela, Spector a Leonard si pustili nahranou pásku do velkých studiových reproduktorů s hlasitostí vytočenou na maximum. Znělo to vážně divoce. Spector upil svého vína Manischewitz a podotkl: „Tohle je punk rock, kurva!“ Leonard si nalil sklenici tequily Cuervo Gold a odpověděl: „Teď bude každý vědět, že pod tou poklidnou buddhovskou fasádou tluče puberťácký srdce.“6

Na návrh Dana Kessela se pak s nahráváním přesunuli do Whitney Studios v Glendale. Bylo to tam klidnější. Nová, prvotřídně a moderně vybavená budova patřila Církvi Ježíše Krista Svatých posledních dnů. Natáčeli tu Frank Zappa a Captain Beefheart. Dan Kessel vzpomíná: „Jednoho večera pustil Phil odposlech na plné pecky, až si Leonard musel ucpat uši. Najednou jeden z těch dvou velkých odposlechových reproduktorů prostě vybouchl, až se otřáslo třívrstvé zvukotěsné sklo mezi sálem studia a místností režie. Takovou měla ta zvuková stěna moc, když se pustila naplno.“ Reproduktor bylo nutné opravit, a tak se stěhovali znovu. Tentokrát je čekalo studio Devonshire Sound v údolí San Fernando.

Leonard nedokázal přesně říci, kdy se mu ta deska vymkla z rukou, ale uvědomoval si, že se to stalo. „Rozhodně to neprobíhalo v klidu a pohodě, ale Leonard fungoval důstojně a profesionálně,“ vzpomíná David Kessel. „Pak se to ale na jeho vkus příliš zvrhlo.“ Leonard sám to popsal tak, že „to bylo jedno velké utrpení“. Pokud šlo o nástroje a zvuk, byl Spector stejně puntičkářský jako Leonard se svým nekonečným přepisováním, takže se často stávalo, že na Leonardův zpěv přišla řada až ve dvě, ve tři nebo dokonce ve čtyři ráno. To už byl Leonard samozřejmě vyčerpaný a nervy měl na pochodu. „Bylo to zrovna jedno z těch období, kdy jsem nebyl úplně ve formě. Nebyl jsem na tom tak, abych dokázal Philovi odolávat. Měl na nahrávání velký vliv a nakonec převzal iniciativu,“ popisoval to Leonard.7 Když si brzo ráno Spector odvážel autem do své rezidence nejnovější nahrávky, Leonard se vracel autem do pronajatého domu v cizím městě, k rodině, která byla na pokraji rozpadu.

„Vymkla se mi z rukou rodina, práce i život. Bylo to velice, velice chmurné období,“ vzpomínal Leonard. „Byl jsem trochu mimo a je zbytečné říkat, že Spector taky.“ Leonardovy potíže se projevovaly „pasivitou a melancholií“, zatímco Spectorovy „megalomanií a nepříčetností, a také přehnanou zálibou ve zbraních, která se dala těžko snášet. Měl kolem sebe po zuby ozbrojené lidi – přátele a bodyguardy. Všichni chodili opilí nebo sjetí, takže člověk musel dávat pozor, aby neuklouzl na nábojnici a nekousl do kulky v hamburgeru. Všude samá pistole. Phil byl nezvladatelný.“ Když při jedné nahrávací frekvenci došlo ve čtyři ráno konečně na Leonardův zpěv, Spector přišel z místnosti režie s poloprázdnou láhví vína Manischewitz v levé ruce a pistolí v pravé ruce a přátelsky objal Leonarda kolem ramen, ale vzápětí mu přiložil hlaveň k týlu. „Leonarde, miluju tě,“ řekl a natáhl kohoutek. „To doufám, Phile,“ odpověděl Leonard.8

„Říkat, že všude po podlaze byly náboje, je přehnané,“ tvrdí David Kessel a nejspíš má pravdu. Když člověk poskytuje hodně rozhovorů pro média, časem si události přikrášluje a zveličuje. „Ve studiu náboje na podlaze nebyly,“ pokračuje Kessel. „Asi tím myslel Philův dům. Mimochodem, spousta Američanů má z toho nebo onoho důvodu střelné zbraně a Ústava říká, že je mít můžete.“ Dan Kessel dodává: „Leonarda očividně zaujalo, jak Spector žije. Často k tomu měl různé připomínky a utahoval si z nás, ale nikdy mi nepřipadalo, že by mu něco bylo nepříjemné, ať už ty zbraně, nebo cokoliv. Naopak, řekl bych, že si tím svým nenápadným způsobem práci na tom albu užíval.“

Stan Ross, pomocný technik a spolumajitel studia Gold Star, na to ale má opačný názor. „Pamatuji si z toho celého především pocit, že Phil i Leonard byli nešťastní z toho, co z nich lezlo, a podle mě plným právem.“9 Devra Robitailleová, Spectorova asistentka a donedávna také milenka, hrála při natáčení na syntezátor a její vzpomínky se s Rossem shodují. Micku Brownovi, který psal Spectorův životopis, řekla, že se Leonard a Spector „vůbec neshodli. Měli spoustu tvůrčích nesouladů. Bylo to mezi nimi v jednom kuse hodně napjaté, hodně nepříjemné.“ A také nepředvídatelné. Člověk nikdy nevěděl, jestli Spector „bude ve skvělé náladě, nebo bude řádit jako blázen. Hodně za to mohlo to jeho pití. Stačilo, když někdo něco poznamenal, nebo se urazil úplně bez příčiny. Všichni čekali, co bude, atmosféra houstla. V pět hodin ráno už byli všichni vyčerpaní… Párkrát se opil do bezvědomí, Larry Levine a já jsme ho museli posadit na židli a probírat. A občas se dokázal nějak vyhecovat a byla z toho najednou úžasná nahrávka. To byly geniální momenty.“10 Ovšem i Levine, Spectorův věrný technik a přítel, musel připustit, že Phil nebyl „ve své kůži“ a Leonard „by si zasluhoval něco lepšího.“11

Houslista Bobby Bruce se při nahrávání také podíval do hlavně Spectorovy pistole. Bylo už pozdě a hrál sólo ve Fingerprints, country song o zamilovaném muži, který ztrácí svou identitu. Dan Kessel vzpomíná, že Spector „chtěl, aby to Bobby zahrál znovu s určitým feelingem. ‚Zahraj to takhle, Bobby. Ne, radši takhle.‘“ Ve studiu už vládla napjatá atmosféra a Bobby se pokusil ji odlehčit. Začal předstírat zženštilost: „Ale jistě, Phillipe, jsem jen majonéza ve tvých rukou.“ Dan Kessel říká: „Jindy by se tomu Phil možná zasmál, ale v tu chvíli neměl zrovna veselou náladu.“ Zkrátka, Spector sáhl pro pistoli. Levine se do toho vložil a pokoušel se ho uklidnit, ale Spector odmítal zbraň schovat. Technik musel vyrukovat s výhrůžkou, že když to neudělá, vypne mu vybavení a půjde domů. „Konečně pochopil, že to myslím vážně, a schoval zbraň,“ vzpomínal Levine. „Phila jsem miloval. Věděl jsem, že tohle není opravdový Phil.“12 Bruce si potichoučku sbalil fidlátka a už nepřišel.

Když měli natáčet titulní píseň alba, Leonard si do Whitney Studios přivedl svou vlastní ochranku – róšiho. Dan Kessel vzpomíná: „Leonardův zenový mistr byl milý a přátelský, mluvil tiše. Nosil mnišský hábit.“ Ronee Blakleyová o něm říká: „Byl to typ člověka, který vás přitahuje, zábavný, milý a disciplinovaný. Byl výjimečný. Leonard dělal róšimu řidiče. Byla to – doufám, že to neřeknu špatně – lekce pokory. Učil se sloužit.“ Leonard se pokusil Ronee přemluvit, aby odjela do kláštera Mount Baldy a u róšiho studovala. „Řekl mi, že mu to zachránilo život.“

Frekvence začala v obvyklém čase, tedy v půl osmé večer, ale ani v půl čtvrté ráno ještě neměli skladbu Death of a Ladies’ Man hotovou. Spector nenechal muzikanty zahrát víc než šest taktů v kuse. Ve čtyři se za sklem režie postavil, tleskl dlaněmi a Leonard začal zpívat svou devítiminutovou meditaci o lásce, manželství, ztrátě mužnosti a prázdnotě, která zůstane, když „skončí velká láska“. V ohromném nahrávacím sále byly i klasické varhany a Spector řekl Danu Kesselovi, ať si k nim sedne. Kessel v životě na varhany nehrál. „Cvakl jsem vypínačem, posadil jsem se a rychle jsem vyzkoušel rejstříky, abych dostal co nejmohutnější zvuk.“ Pak je Spector „začal dirigovat jako dirigent symfonického orchestru. Leonard nastoupil přesně v ten pravý moment a zpíval jako o život, do doprovodu čtyřiceti muzikantů, kteří jako na trní poslouchali každý jeho nádech. Jako zázrakem jsme tím všichni dokázali bez not a bez zkoušení proplout a nakonec hladce přistát. Když jsme to zabalili, byli jsme štěstím bez sebe,“ líčí Dan Kessel. „A největší radost měl Leonard.“

V únoru absolvovali ve Whitney Studios poslední frekvenci, během které nahráli Fingerprints a I Guess It’s Time. Pak proběhla ještě jedna ve studiu Gold Star – v červnu zde nahráli Paper-Thin Hotel. Píseň na Leonardova oblíbená témata odcizení, nevěry a kapitulace dostala hořkosladké, romantické aranžmá se sbory, klavíry a pedálovou steel kytarou. Nahrávání skončilo. Spector si jako obvykle odvezl pásky domů s ozbrojeným doprovodem a začal někde na tajném místě pracovat na mixech.

Leonardovi ale zřejmě nikdo neřekl, že album je hotové. Věřil, že to, co nazpíval vyčerpaným hlasem v časných ranních hodinách, byly jen hrubé vokály, které ještě bude mít šanci předělat, ale mýlil se. Když uslyšel hotové album, úplně to s ním škublo. Z velkých reproduktorů zněl hlas vyčerpaného člověka, zmoženého a opilého zpěváka ztraceného v celkovém zvuku. „Připadalo mi, že ty nahrávky úplně zabil, a poslal jsem mu telegram v tom smyslu,“ řekl Leonard.13 Požádal Spectora, aby se vrátili do studia, že to nazpívá znovu, ale Spector to odmítl. „V posledním okamžiku nedokázal odolat pokušení mě zlikvidovat,“ řekl Leonard. „Myslím, že ve své temnotě neumí tolerovat žádné další stíny.“14

Pro New York Times se Leonard vyjádřil, že se mu na novém albu nelíbí vůbec nic. „Ta hudba je chvílemi hodně silná, ale celkově si myslím, že je to příliš hlučné, příliš agresivní. Ty aranže jdou proti mně. Nedokázal jsem těm písním vdechnout smysl.“15 A to zrovna tyhle skladby obsahují Leonardovy nejsilnější verše o zoufalé, dusící se, upřímné, nespolehlivé, někdy křehké, ale častěji vražedné lásce. Ale bez ohledu na Leonardovy pocity ohledně alba Death of a Ladies’ Man nelze popřít, že se Spectorovi povedlo zachytit Leonardův pocit naprosté zkázy, který v tomto životním období cítil. Leonard byl ztracený a vyčerpaný, skutečně mu nic nezbývalo. Suzanne ho opustila. A matka měla namále.

Masha byla v závěrečném stadiu leukémie. Leonard trávil spoustu času létáním do Montrealu a zpátky, kromě všech trápení na něj doléhal i jet lag. A do toho ještě pracoval na závěrečných úpravách nové knihy s názvem Death of a Ladies’ Man – Smrt muže, který patřil jedné ženě. Marty Machat zapojil svého syna Stevena, který právě vystudoval práva, do snah přesvědčit společnost Warner Bros., aby album vydala. Mo Ostin, šéf firmy, o tu desku ale nestál. Zájem neměla ani Leonardova smluvní společnost Columbia Records.

Steven Machat říká: „Ta nahrávka, to jsou dva opilci, kteří se v ničem neliší od jiných chlapů a natočí album o tom, jak balí holky a spí s nimi. Je to nejupřímnější album, jaké Leonard Cohen kdy natočil.“ Steven Machat nakonec produkčního manažera firmy Warner Bros. přesvědčil a „smlouva pro otce byla dojednaná“. Dal ale jasně najevo, že to nedělal pro Leonarda, ke kterému žádnou náklonnost necítil. Možná ho mohlo uspokojovat vědomí, že Leonard naopak „nechtěl, aby to album spatřilo světlo světa“. Ve své knize Bohové, gangsteři a čest Steven Machat napsal, že mu Leonard řekl: „Tohle album je hnus. Je to masturbace tvého otce. Mám Martyho moc rád, jako svého bratra, ale toho Spectora už v životě nechci vidět. Je to nejhorší člověk, jakého jsem kdy potkal.“

„U sebe doma byl Phil rozkošný – až na tu klimatizaci a na to, že nás nechtěl pustit domů. Když jsme byli spolu jen my dva, bylo nám moc fajn. Jestli Phila znáte, víte, že umí být roztomilý. Člověk ho prostě musí mít rád. Ale ve velké společnosti docházelo k tomu, že se svým způsobem předváděl, jak už to dělá.“

Co se změnilo, když jste začali pracovat ve studiu?

„Dostal se do takového wagnerovského rozpoložení. Ve studiu byla spousta zbraní a spousta alkoholu. Panovala tam dost nebezpečná atmosféra. Bylo tam hodně pistolí. On má zbraně rád. Já proti zbraním nic nemám, ale nejsem zvyklý nosit u sebe pistoli.“

A střílelo se z nich?

„Nestřílelo, ale když na mixážním pultě leží pětačtyřicítka, těžko to přehlédnete. A čím bylo ve studiu víc lidí, tím víc Phil divočel. Nemohl jsem si pomoci, musel jsem tu jeho extravagantní teatrálnost obdivovat. Ale měl jsem zmatek v osobním životě, nebyl jsem na tom tehdy dobře psychicky a takovéhle situace jsem dost dobře nezvládal.“

Album Death of a Ladies’ Man vyšlo v listopadu 1977 a jako autoři byli na přední i zadní straně přebalu uvedeni velkým písmem „Spector & Cohen“. Tomu, že si Spector připisoval stejnou míru zásluh jako Leonard, se asi nemůžeme divit, ale aby jako producent uvedl své jméno před umělcem, to bylo opravdu neobvyklé, zvláště když Leonard řekl Harveymu Kubernikovi, že je to „nejautobiografičtější deska jeho kariéry“.16 Na vnitřním obalu je sépiově zbarvená fotografie pořízená v restauraci v Los Angeles: Leonard sedí u stolu se Suzanne a její přítelkyní a vypadá jako srnec zachycený v záři světlometů auta. Z výrazu jeho tváře můžeme jen hádat, jestli je opilý, nebo se něčemu diví. Když se díváme na ten snímek a přemýšlíme o okamžiku, který zachytil, může se nám vybavit zcela odlišná fotografie. Existuje jen jediné další album Leonarda Cohena, které má na obalu fotografii jeho nemuzikantské lásky – Songs from a Room. A na té fotografii je Marianne, oděná pouze do osušky, Marianne s plachým úsměvem na tváři u Leonardova psacího stolu v jejich domě na Hydře.

Kritikové podle všeho nevěděli, co si o novém albu myslet. Příliš se lišilo od toho, co si zvykli od Leonarda čekat. Nebyli na něj ale příliš hrubí. Ve Spojených státech vlastně vyznívaly kritiky vcelku příznivě, především ve srovnání s Leonardovými dřívějšími deskami. V New York Times napsali: „Tato deska patří mezi nejbizarnější, nejhůř stravitelné hybridy pop music, které kdy kdo vyprodukoval.“17 Robert Hilburn z Los Angeles Times byl „přesvědčen, že jde o nejlepší album roku 1977. Celý jeho obsah vznikl s citem pro intenzitu a s nervy drásajícími emocemi.“ Paul Nelson pro Rolling Stone napsal: „Buďto má ta deska ohromné chyby, nebo je ohromná a má chyby, a já se přikláním k té druhé možnosti.“ Uvedl také, že Spector a Cohen mají navzdory svým odlišnostem („nejokázalejší extrovert na světě produkoval nejfatalističtějšího introverta“) i hodně společného, například jsou oba členy „onoho výběrového klubu básníků – osamělých vlků“ a oba si bolestně uvědomují „co přináší sláva a touha“.18

Britský hudební časopis Sounds přirovnal Leonardovo album k Dylanovu albu Desire a úvodní píseň k Lennonově Imagine či k písni Hedda Gabler Johna Calea, načež dodal: „Skalní příznivci se nemusejí ničeho obávat, stále to zní jako Cohen, jen mnohem přitažlivěji.“19 A ve zkoušce času deska obstála. Mnozí z těch, kteří ji zprvu vášnivě zatracovali pro nepřiměřenou bombastičnost, jí během let přišli na chuť. Leonard se k ní později také začal stavět smířlivěji, i když z ní živě hrál leda Memories, jinak skoro nic. Ani k větší popularitě ve Spojených státech mu album nepomohlo, do žebříčků se nedostalo. Ale pokud toužil po důkazu toho, jak ho mají rádi v Evropě, mohl být spokojený s pětatřicátým místem v Británii.

Poté co ho Suzanne opustila, se vystěhoval z domu v Brentwoodu a vrátil se do Montrealu. Chtěl být nablízku své matce, protože nevěděl, jak dlouhý čas jí ještě zbývá. Poté co ji přijali do nemocnice, ji navštěvoval každý den a sedával u jejího lůžka. Jednou se s ním vypravil Mort Rosengarten a propašovali do nemocnice láhev alkoholu, aby si mohli přiťuknout jako za starých časů. Leonard zatelefonoval Suzanne, aby jí oznámil, že Masha umírá. „Jeho poslední telefonát mě přesvědčil, hned jsem se tam rozjela,“ říká Suzanne. Odletěla s dětmi do Montrealu. V únoru 1978 Leonardova matka zemřela. Krátce před její smrtí se někdo vloupal do domu na Belmont Avenue. Jediné, co zmizelo, byl revolver Leonardova otce.

—

Ptáte se, jak píšu. Takhle píšu. Zbavuji se té ještěřice. Vyhýbám se kameni mudrců. Pohřbívám svou přítelkyni. Odstraňuji z řádků svou osobnost, abych směl užívat první osobu tak často, jak si přeji, aniž by to uráželo mou zálibu ve skromnosti. Pak to vzdávám. Dělám poslíčka své matce nebo někomu podobnému. Přejídám se. Obviňuji své nejbližší, že ničí můj talent. Pak ke mně přicházíš ty. Ta nejradostnější zpráva je má.

„POHŘBÍVÁM SVOU PŘÍTELKYNI“,

SMRT MUŽE, KTERÝ PATŘIL JEDNÉ ŽENĚ59

Leonardova nová kniha Smrt muže, který patřil jedné ženě, kterou věnoval „Mashe Cohenové, památce mé matky“, vyšla na podzim roku 1978. Její název se téměř shodoval s názvem Leonardova nového alba, ale byl tu jeden sice drobný, leč důležitý rozdíl – titul knihy implikoval, že jde o jedinou, konkrétní ženu. Na obálce byla vpředu i vzadu použita stejná ilustrace, coniunctio spirituum, symbol spojení mužského a ženského principu. Obrázek, který použil na obal předposledního alba New Skin for the Old Ceremony. „Řekl jsem si, že čtenáře zmatu stejně, jako jsem byl sám zmatený,“ komentoval to Leonard.20 Devadesát šest básní a básní v próze, které kniha obsahovala, napsal z velké části během posledních deseti let, tedy v době svého „manželství“ se Suzanne. Psal je na nejrůznějších místech, mimo jiné na Hydře, v klášteře na Mount Baldy, v Montrealu, ve svém srubu v Tennessee a v Los Angeles. Některé vycházely z románu, který Leonard stáhl z tisku a který postupně nazval Rodící se žena, Můj život v umění a Konečná revize mého života v umění.

Jádrem knihy Smrt muže, který patřil jedné ženě je příběh manželství, popis toho, jak toto konkrétní spojení mužského a ženského principu může léčit, ale také zraňovat. Leonard to zhuštěně popisuje i v eponymní básni a v titulní písni alba Death of a Ladies’ Man. Kniha se kromě spojení muže a ženy zabývá i vztahem člověka k Bohu a ke světu a vztahem spisovatele k jeho slovům, ale ve všech těchto případech zřejmě dělí válku a mír, vítězství a porážku jen stěna tloušťky papíru. Leonard měl v úmyslu vydat knihu předtím, než vyjde album. Poskytl nakladateli rukopis v roce 1976, ale pak jej v poslední chvíli vzal zpět. Rozhodl se totiž, že k ní ještě sepíše sérii doprovodných textů, aby se tím, jak řekl, „s tou knihou srovnal“. Chtěl ji projít stránku po stránce a sepsat své reakce na čtený text.

Leonardovy komentáře jsou na protějších stránkách u osmdesáti tří básní. To uspořádání dodává knize Smrt muže, který patřil jedné ženě vzhled učebnice, výpisků z alba nebo jakési Cohenovy Knihy proměn. Komentáře mají nejrůznější formy. V některých Leonard kritizuje své básně – seriózně, rozpustile, negativně, pochvalně, ironicky, poučně či matoucím způsobem. Některé komentáře jsou samy básněmi v próze. Občas to působí dojmem, že mezi básní a doprovodným textem probíhá debata. Některé komentáře přidávají další vrstvu – nepromlouvají za autora, ale za postavu z básně. V jiných Leonard vystupuje jako nějaký profesor v kurzu rozebírajícím dílo Leonarda Cohena, protože nám vysvětluje, jaký význam máme v básni hledat, a odkazuje nás na nevydaná díla Můj život v umění, Konečná revize mého života v umění a Nashvillské deníky z roku 1969, které samozřejmě čtenář knihy nemá k dispozici. Jeho komentář básně „Můj život v umění“ nabízí buddhistické moudro: „Znič specifické já a zjeví se absolutno.60“ Komentář básně „Smrt této knize“ – celá kniha je plná umírání a rození – podrobně rozebírá rozzlobenou, brutální tirádu básně a prohlašuje: „Vyjde najevo, že jsem stylista své doby a jediný čestný člověk ve městě.“61 Poslední báseň sbírky se jmenuje „Poslední šetření“ a má pouhých pět řádek:

Je mi bezmála 90

Každý z těch co znám už umřel

s výjimkou Leonarda

Ještě stále ho můžete spatřit

jak se šourá se svou láskou62

Komentář zpochybňuje správnost takového konce příběhu. Přináší více otázek než odpovědí a končí deklarací jednoty: „Nechť žije spojení mužů a žen. Nechť žije jedno srdce.“

Smrt muže, který patřil jedné ženě je pozoruhodná kniha, stejně sevřeně strukturovaná jako Leonardova románová prvotina Oblíbená hra a stejně komplexní, matoucí a nejednoznačná jako jeho druhý román Nádherní poražení. Je to zrcadlo, plná chodba zrcadel, samý kouř a zrcadla, všechny ty nesčetné vrstvy se vzájemně mísí jako hudba v produkci Phila Spectora. Není to nejúspěšnější Cohenova sbírka, ale zvlášť v kombinaci s albem Death of a Ladies’ Man lze říci, že je nejšířeji pojatá a nejdotaženější. Leonard tu knížku pokládal za „dobrou“ a „zábavnou“ a cítil k ní „velkou vřelost“, ale také věděl, že „ji všichni přijali velmi chladně. Nezískala si žádný respekt.“ Řekl, že většině kritiků nestála ani za napsání recenze, a pokud ano, „jednoznačně ji zavrhli… a bylo to. To byl konec té knihy.“21

Měsíc poté, co Masha zemřela, se Leonard se Suzanne a s dětmi vrátil do Los Angeles. Suzanne nikdy nedokázala vystát montrealskou zimu. Pronajali si bydlení v Hollywood Hills, ale když přišlo jaro, Suzanne „najednou odešla“. „Pořád jsem ho milovala, ale ten večer jsem se s ním rozloučila,“ říká Suzanne. „Byl to příběh ‚myši, která řvala‘. Byl to šok pro nás oba.“ I když nebyli úředně vzato svoji, v roce 1979 se Leonard a Suzanne rozvedli. Steven Machat zařídil formality. „Oba za mnou přišli, řekli mi, co komu patří a jak se dohodli, a já tu dohodu sepsal. Pokud je mi známo,“ dodává, „dodržel ji do písmene.“

16

Posvátná konverzace

V listopadu 1978 byl Leonard v Montrealu, ve studiu. Nahrával. Sám, bez muzikantů, bez producenta. Samota mu vyhovovala, ale také i vadila. Měl za sebou první léto po deseti letech strávené bez Suzanne. Ta byla se svým milencem v Leonardově domě na Hydře, Leonard byl ve svém domě v Montrealu s Adamem a Lorkou. Zrovna u něj pobývala na návštěvě Barbara Amielová, aby s ním udělala rozhovor pro časopis Maclean’s, když zazvonil telefon. Volala Suzanne – z policejní stanice na Hydře. Místní si stěžovali na „nepřístojnosti“ v domě a policie ji a jejího přítele zatkla za držení drog. To, že měla po zdech místo milovaného patriarchy rozvěšené dřevořezby z Kámasútry, bylo na Řeky asi moc. Leonard vysvětlil Amielové, že Suzanne předem varoval. Tušil, že její nová výzdoba domu popudí ženu, která tam chodí uklízet. Policie sice obvinění vůči Suzanne a jejímu příteli stáhla, ale Leonarda to přišlo na několik tisíc dolarů. Řekl Amielové: „Vydělávám teď na to, abych podporoval svou ženu, své děti, abych plnil své závazky.“1

Když se Suzanne vrátila do Montrealu, vzala si děti a přestěhovala se s nimi do Francie. Pronajala si dům v Roussillonu v departementu Vaucluse. Když se Leonard rozhodl, že chce děti vidět, musel se s ní napřed domluvit. A on chtěl. I když měl zpočátku obavy o to, jakým bude otcem, bral tuto roli vážně a jeho přátelé vzpomínají, jak hluboce ho ranilo, když od nich byl odloučen. Po desce Death of a Ladies’ Man nechtěl vyrazit na turné. Prohlásil: „Cítil jsem, že bych to nezvládl.“2 I natáčení pro něj bylo těžké a vyčerpávající. Ty mohutně pojaté a hlučné písně, které z něj vzešly, by musel hodně upravovat, aby z nich dostal Spectorův duch a mohl je hrát živě. Bez turné měl Leonard také více času uspořádat si nově na dálku rodinné vztahy, které pro něj znamenaly ještě více času stráveného zámořskými lety. Je poněkud zvláštní, že se Leonard v této situaci přestěhoval zpátky do Los Angeles, odkud to měl do Francie podstatně dál než z Montrealu. Společně se dvěma dalšími róšiho studenty si opět koupil levný dům v levné čtvrti, se dvěma bytovými jednotkami. Do zenového centra na ulici Cimarron Street to odsud byl jen kousek cesty autem. Leonard tam jezdil meditovat každé ráno ve stejnou dobu. Než se vrátil do své skromně zařízené části domu, aby se věnoval psaní, stavoval se ještě v posilovně. Vypadalo to, že bez Suzanne a bez dětí má jeho život kupodivu spíš více řádu.

V Los Angeles bydlela i Leonardova dávná přítelkyně Nancy Bacalová. Leonard se objevil u dveří jejího domu v Hollywood Hills krátce poté, co ji potkala velká životní rána: její snoubenec přišel o život při motocyklové nehodě. Bacalová vzpomíná, že byla „zničená“. „Nemohla jsem ani dýchat. Leonard se na mě podíval, usmál se tím svým vlídný polovičním úsměvem a tiše řekl: ‚Vítej do života.‘“ Přiměl ji, aby se s ním vypravila do tábora na Mount Baldy a učila se u róšiho. Řekl jí: „To je přesně pro tebe. Pro lidi, kteří se vážně ztratili.“ Róši s jeho asketickým pojetím zen buddhismu hrál v té době v Leonardově životě důležitou roli, takže je jasné, že se Leonard tehdy sám mezi ztracené lidi počítal. Když zrovna nebyl v zenovém centru v Los Angeles, našli byste ho v klášteře Mount Baldy – v „nemocnici pro lidi se zlomeným srdcem“, jak klášteru říkal^3 – nebo doprovázel róšiho při návštěvách nejrůznějších klášterů jiných náboženství po celých Spojených státech.

Leonard se rovněž stal redaktorem nového buddhistického časopisu s názvem Zero (Nula), který začal vycházet před rokem a svým titulem vyjadřoval róšiho zálibu v matematických termínech. Nula byla pro róšiho místem, kde se v Bohu srovnávají všechny plusy a minusy, místem neexistence ega, místem čisté lásky. Mezi první redaktory patřil Steve Sanfield. Každé číslo obsahovalo nějaké róšiho výroky, rozhovory s umělci, například s Joni Mitchellovou nebo Johnem Cagem, vědecké články a básně, třeba od Allena Ginsberga, Johna Ashberyho či Leonarda Cohena.

Leonard se sice hluboce zajímal o buddhismus, ale pokud byl tázán, trval na tom, že je stále vírou Žid. „Mám dokonale správné náboženství“, řekl a dodal, že se róši nikdy ani nepokusil zviklat ho pro nějaké jiné.4 Když v roce 1979 Bob Dylan oznámil, že konvertoval ke křesťanství, Leonardovým světem to „velmi otřáslo“, jak řekla Jennifer Warnesová, která v té době v Leonardově domě bydlela. Prý „chodil po domě, lomil rukama a opakoval: ‚Já to nechápu. Tohle prostě nechápu. Proč se takhle pozdě obrací k Ježíši? Tu záležitost s Ježíšem nechápu.‘“5

V létě roku 1979 začal Leonard pracovat na novém albu, pro které zvolil pracovní název The Smokey Life. Poučil se ze zkušenosti s Philem Spectorem a chystal se desku produkovat sám, nebo se na produkci přinejmenším podílet. Pomýšlel na to, že by se vrátil ke spolupráci s Johnem Lissauerem, ale ten byl v New Yorku. Róši byl v Los Angeles a Leonardovi se nechtělo svého učitele opustit. Joni Mitchellová, která s Leonardem stále kamarádila, mu navrhla, jestli by nechtěl spolupracovat s jejím dávným technikem a producentem Henrym Lewym. Když mu Joni radila naposledy, varovala ho, aby se nedával dohromady s Philem Spectorem. Tehdy na ni nedal a nevyplatilo se mu to, takže tentokrát poslechl. Lewymu bylo přes padesát, měl příjemný projev a na Leonarda udělal od prvního setkání dobrý dojem. Narodil se v Německu, když byl v pubertě, začala druhá světová válka a jeho rodině se díky úplatkům podařilo z Německa utéci. Původně byl profesí opravář rádií a studiový technik, díky čemuž se více než jiní producenti staral spíše o to, aby byly věci hotové, než aby byly po jeho.

Leonard Lewymu přehrál své nové písně, které nahrál v Montrealu, včetně Misty Blue, své coververze country-soulové písně Boba Montgomeryho ze šedesátých let, a The Smokey Life, kterou natočil v několika podobách jak s Lissauerem, tak se Spectorem (s ním pod názvem I Guess It’s Time). Lewymu se to líbilo. Navrhl Leonardovi, aby si zamluvili studio a natočili nějaké demonahrávky – velmi neformálně, jen ve dvou. Lewy vybral Kitchen Sync, malé studio s osmistopou technikou ve východním Hollywoodu, kde s oblibou natáčely losangeleské punkové skupiny. Harvey Kubernick tu natáčel album punkových umělců recitujících poezii Voices of the Angels. Jak řekl, byl „velice překvapený“, když tam viděl nahrávat Leonarda, „muže, který už pracoval v největších studiích na světě. Tohle bylo místo jako z Bukowského, tam jste mohli narazit na štětku, která vám na padesátku ještě ráda vrátila,“ vzpomíná Kubernik. Když se Leonarda ptal, co tam dělá, odpověděl mu: „Jsem tu s přítelem Henrym Lewym na takové výzkumné plavbě.“

Když práce na Leonardově albu trochu pokročila, Lewy navrhl, aby přibrali basistu. Měl na mysli konkrétně hráče jménem Roscoe Beck. Beck byl členem mladé jazzrockové kapely Passenger z texaského Austinu. Zrovna byli v Los Angeles, protože Joni Mitchellová sháněla doprovodnou skupinu pro své turné, a Lewy jí je doporučil. Z toho turné sešlo, ale Lewy Beckovi zavolal a zamluvil nahrávací frekvenci. Beck vzpomíná: „Přišel jsem do studia, potřásli jsme si rukama s Leonardem a sedli jsme si k nahrávání ve dvou. Zahrál mi na kytaru dvě písničky, které jsme ten den měli dělat, The Smokey Life a Misty Blue, Henry zmáčkl tlačítko pro nahrávání a jelo se.“ Leonard, oblečený v tmavošedém obleku s vázankou a v černých kovbojských botách, „měl velmi gentlemanské způsoby a obrovské charisma“, vzpomíná Beck. „Udělalo to na mě velký dojem. Hned jsem vycítil, že je to začátek něčeho velkého.“ Lewy si všiml, že Leonard má z natáčení dobrý pocit, a poznamenal: „Ona je jich celá kapela.“ Leonard na to odpověděl: „Fajn, skvělé, tak je příště přiveď všechny.“

Album s názvem Recent Songs nahráli ve velkém studiu A & M sídlícím v Hollywoodu v místech, kde dříve působil Charlie Chaplin. Pokud si účastníci pamatují, tentokrát se při práci nevyskytovaly ani střelné zbraně, ani bodyguardi, a dokonce ani alkohol. „Lewy se postaral o velice přívětivou atmosféru, ve které šlo všechno samo sebou,“ řekl Leonard. „Měl podobné skvělé vlastnosti jako Bob Johnston: velice důvěřoval zpěvákovi, ukázal to i při práci s Joni. A nechal věci prostě běžet.“6 Mitchellová byla v té době ve studiu A & M také, o kus dál natáčela své album Mingus, Lewy na něm pracoval jako producent souběžně s Leonardovým albem. Někdy se Joni stavila na Leonardově frekvenci. Všechno probíhalo velice neformálně. „Henry byl skvělý,“ vzpomíná Beck, „a slovo ‚skvělý‘ taky sám často používal. Když jsme dohráli skladbu, zapnul si mikrofon a prohlásil: ‚To bylo prostě skvělé.‘ Nepamatuju, že by si někdy na něco stěžoval.“

Po nahrávání s kapelou Passenger (kterou v Our Lady of Solitude doplnil Garth Hudson, klávesista The Band) přivedl Leonard do studia Jennifer Warnesovou jako hlavní doprovodnou vokalistku. Najal také Johna Bilezikjiana a Raffiho Hakopiana, aby nahráli na arabský laúd a na housle sóla pro písně The Window, The Guests, The Traitor a The Gypsy’s Wife. Lewyho další výhodou bylo to, že nebyl muzikant, ale technik, a nejlépe se mu tudíž pracovalo s muzikanty, kteří měli sami jasnou představu, co chtějí. „Hudební myšlenky byly všechny moje,“ říká Leonard. „Vždycky jsem chtěl zkombinovat blízkovýchodní a východoevropské zvuky s rytmickými možnostmi pětičlenné nebo šestičlenné jazzové kapely nebo s rockovým doprovodem.“7

V doprovodném textu alba Leonard děkuje své matce za to, že mu „krátce před smrtí připomněla, jakou hudbu má ráda.“ Když jí přehrál své poslední album Death of a Ladies’ Man, zeptala se ho, proč neskládá písničky jako ty, které si zpívali doma – staré ruské a židovské písně, jejichž sentimentální melodii často hrají housle. A tak to Leonard udělal. Přes společného známého, Stuarta Brotmana,63 si našel klasického houslistu, Arménce Bilezikjiana. Bilezikjian si do studia přinesl i laúd, a když ho Leonard slyšel na tento nástroj improvizovat, byl tak nadšen, že se rozhodl nechat ho hrát raději na něj a jako houslistu si domluvil Bilezikjianova přítele a krajana Hakopiana.

To, že se na albu objeví i mexická pouliční kapela, byl spontánní Leonardův nápad. Cestou ze studia se stavil na burrito a margaritu v mexické restauraci El Compadre na Sunset Boulevardu, kam s oblibou chodili rockoví muzikanti. Mexické kapely tam často hrály dlouho do noci. Leonard přistoupil k jednomu z muzikantů a zeptal se, jestli by nechtěli přijít do studia a zahrát si na jeho albu. Kapelu, která očividně neměla ponětí, co je Leonard zač, slyšíme ve dvou skladbách. První je Ballad of the Absent Mare, píseň inspirovaná rovným dílem koněm, kterého si Leonard koupil od Kida Marleye v Tennessee, a róšiho naukou, deseti podobenstvími o „chytání buvola“ – ilustrovanými básněmi znázorňujícími stupně na cestě k osvícení. Mexičané hrají také v písni Un Canadien Errant, patriotické skladbě ze čtyřicátých let devatenáctého století o rebelovi z Quebecu vyhoštěném do Ameriky a toužícím po domově. To, že tuto píseň zpívá anglicky kanadský Žid, který z vlastní vůle odjel do Kalifornie, a doprovází ho mexická kapela žijící v Los Angeles, dodává tématu vyhnanství nové vrstvy. Leonard si zvykal na život v osamění, život po rozvodu. Ačkoliv o sobě prohlašoval, že není sentimentální a nepodléhá nostalgii, vypadalo to, že mu chybí domov – nebo něco, co by mu jako domov sloužilo. Pokud mu někdo poskytoval zázemí, byl to možná róši. Leonard o něm v doprovodném textu alba napsal, že mu „dluží díky.“

Poděkoval také svému zesnulému příteli Robertu Hershornovi za to, že ho seznámil s perskými básníky a mystiky Attarem a Rúmím. Jejich snivost ovlivnila několik písní, především The Guests a The Window, i když fantastické obrazy v písni The Window – kopí, trny, andělé, svatí, „záře Nového Jeruzaléma“, „spor hmoty a ducha“ a „slovo učiněné tělem“ – jsou v převážné míře křesťanské.64 Představa okna hrála v Leonardově poezii a písních už dávno důležitou roli. Okno souvisí se světlem, s pozorováním, je to zrcadlo i hranice mezi různými realitami, mezi vnitřním a vnějším světem. Leonard tuto píseň popsal jako „jakousi modlitbu za to, aby se dvě části duše propojily“.8

Album Recent Songs je plné oslav, trnů, růží, kouře a svatosti, písní o světlu a temnotě, o ztrátě a ztracenosti. The Gypsy’s Wife přímo naráží na ztrátu Suzanne. Její smyslnou melodii doplňují temné, žalující verše, které mají biblický tón. Leonard o téhle písni řekl, že patří k těm, které napsal nejrychleji ze všech. Potom, co ho Suzanne opustila, zašel do bytu jedné ženy v Los Angeles. Ta žena měla kytaru. Uchopil ji a začal hrát, zatímco se ta žena chystala k odchodu. „A přesně na to jsem tehdy myslel,“ řekl Leonard. „‚Kde, kde je dnes v noci má cikánská žena?‘ V jistém smyslu jsem to napsal pro… pro manželku, která se zatoulala pryč, ale v jiném smyslu je to prostě jen písnička o tom, jak se muži a ženy vzájemně ztrácejí.“9 Působí to možná trochu nepřiměřeně – muž, který o sobě v písni mluví jako o „trochu cikánském klukovi“10 a který očividně nestojí o ženskou společnost, je najednou v písni takhle apokalypticky nelítostný, pokud jde o soud nad tím, co vstoupilo mezi muže a jeho ženu. Ale bolest z rozpadu rodiny byla stále ještě čerstvá.

Album Recent Songs obsahuje i tři písně z nerealizovaného alba Songs for Rebeccca: Came So Far for Beauty, The Traitor a jazzovou The Smokey Life. U první z nich je jako spoluautor a spoluproducent uveden John Lissauer. „Vyšla přesně v té podobě, jak jsem ji nahrál pro demonahrávku,“ tvrdí Lissauer. On sám hraje na klavír a John Miller na basu. „Nic s tím neudělali.“ Na dalších dvou písních mu album žádný autorský podíl nepřiznává, ačkoliv on říká, že i ty zní v podstatě přesně tak, jak je s Leonardem dali dohromady.

„Celá ta záležitost mě úplně odrovnala,“ říká Lissauer. „Natočil jsem desítky jiných alb a Leonard se nijak dobře neprodával, takže to pro mě neznamenalo bůhvíjakou ztrátu zisku nebo tak, jen jsem byl zklamaný tím, jak se ke mně zachovali. Vždycky jsem si říkal, že za to nemohl Leonard, ale Marty Machat.“ Na Recent Songs se nevešlo ještě pár dalších nahraných písní, žádná z nich ale původně nebyla určená pro Rebeccu. K nevydaným skladbám patří Misty Blue, The Faith, Billy Sunday (tu Leonard zpíval několikrát během turné 1979–1980) a Do I Have to Dance All Night, taneční song nahraný v roce 1976 na koncertě v Paříži a vydaný v Evropě jako singl spolu s písní The Butcher.

Recent Songs vyšly v září 1979, dva roky po albu Death of a Ladies’ Man. Leonardovi fanoušci byli dosud zvyklí na delší odstupy mezi deskami. Album bylo věnováno Irvingu Laytonovi, Leonardovu „příteli a inspiraci, mistru vnitřního jazyka, jakému není rovno“. Celou přední stranu obalu zaujímá Leonardův portrét – upravená fotografie, kterou pořídila jeho přítelkyně a někdejší milenka Hazel Fieldová. Na tom portrétu ale ve srovnání s původní fotografií působí Leonard méně přepadle a víc jako Dustin Hoffman. Po nespoutanosti a bombastičnosti Death of a Ladies’ Man se nové album vyznačuje převážně akustickým zvukem a uhlazenými aranžemi doplněnými romanticky cikánskými folkovými houslemi a blízkovýchodní exotikou laúdu. Recenze tuto změnu uvítaly jako návrat k původní formě. New York Times desku zařadil mezi deset nejlepších alb roku. Rolling Stone napsal: „Na Recent Songs nenajdete skladbu, která by neměla co nabídnout.“11 Larry „Ratso“ Sloman pro High Times předpověděl, že to bude „nejúspěšnější Cohenovo LP“ a že si vyslouží „jistě stříbrnou desku, ne-li zlatou“.12

Ale John Lissauer měl pravdu – album se nijak zvlášť neprodávalo. Navzdory příznivému hodnocení kritiků prodeje ve Spojených státech nestály za nic a v Kanadě se album neprobojovalo do žebříčků. V Británii se dostalo na padesátou třetí příčku, což byl dosud nejhorší výsledek ze všech Cohenových studiových alb. Dokonce i nepopulární Death of a Ladies’ Man se dostalo na pětatřicátou pozici. Hudební magazín NME vyjádřil smíšené pocity, které ohledně desky v Británii převládaly: napsal, že je to „z hudebního hlediska Cohenovo nejlepší album“, ale zpochybnil jeho „lhostejnou, takřka neosobní atmosféru“ a texty, které „projevují sklony k až potrhlé obskurnosti“.13 Ale Leonard měl z Recent Songs radost. „Líbí se mi,“ řekl o více než dvacet let později. „Myslím, že je mám nejraději.“14

Turné k Recent Songs začalo v říjnu 1979 ve Švédsku. Na šňůru jednapadesáti koncertů po Evropě se Leonard vydal se skupinou Passenger, kterou tvořili Roscoe Beck, Steve Meador, Bill Ginn, Mitch Watkins a Paul Ostermayer, sestavu doplnili John Bilezikjian a Raffi Hakopian. „Byla to world music v době, kdy ten termín ještě neexistoval,“ říká Beck. „Nedávno jsme s Leonardem probírali, jak unikátní skupina to v té době byla.“ Leonarda navíc doprovázely dvě z jeho nejlepších doprovodných zpěvaček – Jennifer Warnesová, která s ním byla na turné na počátku dekády, a jako nováček Sharon Robinsonová.

Robinsonová zpívala a tančila v Las Vegas v revue Ann-Margret. Jennifer Warnesová, která hledala Leonardovi druhou doprovodnou zpěvačku, jí zčistajasna zavolala a nabídla jí, jestli by neměla zájem o konkurz na evropské turné Leonarda Cohena. Robinsonová jeho tvorbu sice neznala, ale Evropa ji lákala. „Jennifer si mě u sebe doma zkontrolovala a pak mě přivedla na zkoušku před Leonarda,“ vzpomíná Sharon. „Byla tam celá skupina. Měla jsem trochu trému, ale z Leonarda usazeného na gauči jako by vyzařovala nějaká opravdu pozitivní energie, opravdová vřelost a přátelství, což mi moc pomohlo. Hned jsem se cítila jako doma.“

I Leonardovi někdo pomáhal cítit se jako doma – byl to róši. Oděný ve svém rouchu cestoval autobusem s kapelou a očima za velkými hranatými brýlemi tiše sledoval, jak venku za oknem ubíhá Evropa. „Chodil na koncerty, sedal v zákulisí,“ vzpomíná Beck. „Bylo to velmi zvláštní, protože jeho přítomnost byla hodně důležitá a přitom byl občas úplně neviditelný. Moc toho nenamluvil a v šatně vždycky jako kdyby splynul se zdí. Je to opravdový zenový mistr!“ Snad to byla pocta mistrovi, když Leonard v písni Bird on the Wire změnil slova „červ na háčku“ na „mnich shrbený nad knihou“. Během dlouhých přejezdů mezi městy prozpěvoval Leonard se členy kapely latinský mnišský kánon Pauper Sum Ego (Jsem chudý). Leonard také cestou v autobuse složil s Jennifer Warnesovou píseň o svaté Bernadettě Song of Bernadette. Zatímco ostatní spali, Bilezikjian někdy zašel do zadní části autobusu a zahrál si na laúd nebo na housle – „potichoučku, abych nikoho nevzbudil“. Ale když byli vzhůru, „všichni jsme zpívali Leonardovy písně. Brali jsme je jako své hymny. Dali jsme dohromady vokální aranžmá, zpívali jsme, jako bychom hráli na nástroje. Myslím, že to Leonarda dojímalo. Viděl jsem, jak se šťastně usmívá.“ Podobně jako na turné v roce 1972 měli i teď s sebou filmaře. Kanaďan Harry Rasky vytvářel pro CBC dokumentární film o Leonardovi. Pak se k nim přidal i Henry Lewy, když přiletěl, aby se zúčastnil britské části turné – hektických jedenácti koncertů během dvanácti dnů. Lewy je nahrával se záměrem dát dohromady živé album. Leonardův hlas sice tentokrát zněl podstatně příjemněji a méně improvizovaně než na jeho posledním živém albu Live Songs z roku 1973, nicméně společnost Columbia se rozhodla album vycházející z turné 1979 nevydat – tedy alespoň zpočátku. Nakonec vyšlo až v roce 2000 pod titulem Field Commander Cohen65. Turné po Británii skončilo v prosinci v Brightonu. Do konce sedmdesátých let zbývalo šestnáct dnů. Následovala dvouměsíční pauza – Leonard strávil dva týdny z této doby v klášteře. Pak přišlo úspěšné turné v Austrálii.

Když se členové skupiny rozletěli domů, podle Jennifer Warnesové nevěděli, co si se sebou počít. „Hned po turné proběhly dva nebo tři rozvody, a myslím, že se to stalo prostě proto, že partneři nechápali, co se děje. Pár lidí se úplně změnilo. Roscoe začal chodit v oblecích od Armaniho. Byl to hrozný zmatek. Volali jsme si navzájem a říkali jsme: ‚Co teď budeme dělat?‘ Díra v srdci se otevřela doširoka.“15 Beck a Warnesová se už v polovině evropského turné dali dohromady. Stejně jako zbytek týmu netoužili po ničem jiném než po tom, aby turné proběhlo i ve Spojených státech. „Nedokázali jsme to ale dotáhnout do konce,“ lituje Beck. Kupodivu se ale přibližně v té době objevil rozhovor s Leonardem na stránkách amerického týdeníku o celebritách People.

Čtenáři zvyklí spíš na příběhy o filmových hvězdách a na historky z protidrogové léčebny Betty Fordové si četli o tom, jak se kanadský písničkář, kterému se nedaří prorazit v Americe, zotavil ze svých „krátkých období zhroucení“ v „centru meditace a manuální práce“ róšiho Džóšúa Sasakiho. Leonard vysvětloval: „Když tam jsem, jako bych ze sebe oškrabával rez… Po zbytek času s nikým nežiji. Nikdo se mnou nedokáže žít. Nemám téměř žádný osobní život.“ Jelikož toto tvrzení bylo pro reportéry z časopisu People nepochopitelné, pořídili rozhovor i s Leonardovou bývalou partnerkou. Ocitovali Suzanne, jak o Leonardovi říká: „Věřila jsem v něj. Posouval lidi správným směrem, k laskavosti. Ale pak jsem začala být hrozně sama – prostě mi chybělo něco, co by dokazovalo tu poezii.“ Článek uvedl také tvrzení Suzanne, že Leonard nedodržel jejich dohodu týkající se péče o děti. Leonard si zase stěžoval na to, že Suzanne „má konzumní přístup, jako by byla z Miami“, a dodal: „Mým jediným luxusem jsou letenky, pořád někam létám. Všechno, co potřebuji, je stůl, židle a postel.“16

Dokumentární film Harryho Raskyho Píseň Leonarda Cohena, který v roce 1980 vysílali v Kanadě, předkládal divákům mnohem ctihodnějšího Leonarda. V úvodní scéně sedí v (pro něj tak symbolickém) okně svého bytu v Montrealu. Byt působí spartánsky a uspořádaně, podobně jako Leonardův dům v Los Angeles či jeho dům na Hydře. Nijak nepřipomíná domek plný knih a všemožných drobností, ve kterém žil se Suzanne a jejich dětmi. Tady jsou jen holé bílé zdi, natřená dřevěná podlaha, starý dřevěný stůl a malá vana na nožičkách. Leonarda vidíme i uprostřed přátel a obdivovatelů. Hazel Fieldová, která žije v sousedním bytě, se s nakulmovanými vlasy naklání z balkónu, samá ruka, samá noha, a nabízí Leonardovi šálek kávy. Irving Layton přichází na návštěvu v doprovodu mladé blondýny. Oba hosté okouzleně naslouchají, když jim Leonard pustí na hi-fi věži svou píseň The Window.

„Leonard byl génius od první chvíle, kdy jsem ho potkal,“ prohlašuje Layton a dodává: „Jeho písně mají v sobě prvek tajuplnosti, zkázy, ohrožení, smutku. Jsou to dramatické prvky známé ze skotských a anglických balad“ ze dvanáctého a třináctého století. Když se ho Rasky zeptá, jestli považuje Leonardovy písně za smutné, nebo za veselé, Layton odpoví: „Obojí. To, co mám na Leonardových písních obzvlášť rád, je něco, čemu říkám depresivně maniakální prvek. Všimněte si, že řadu svých nejpůsobivějších a nejdojemnějších písní začíná vždycky motivem bolesti, úzkosti nebo smutku, od kterého se nějakým způsobem dostane do stavu exaltace či euforie, jako by se osvobodil od ďábla, od melancholie, od bolesti.“17 Jak Layton říká, Židé „měli odjakživa dar úzkosti, bolesti, odcizení a izolace.“18 Toulavý Kanaďan se Raskymu svěřuje, že „je unavený těmi neustálými přesuny“ a rád by „zůstal načas na místě“. Problém je v tom, že „se vždycky zdá, že jsou nějaké dobré důvody přesunout se jinam“.19

Dvacátého čtvrtého října 1980 se Leonard vrátil do Evropy, kde ho čekalo dalších pět týdnů koncertování. Jennifer Warnesová se tentokrát ke kapele nepřipojila, takže měl jen jednu doprovodnou zpěvačku Sharon Robinsonovou. V té době se Leonard a Sharon sblížili. V Izraeli, kde turné končilo, začali společně pracovat na písni Summertime. Jak Leonard říká, Sharon „měla takovou melodii, ke které jsem sice ještě nenapsal text, ale měl jsem ji moc rád.“ V atriu jejich hotelu v Tel Avivu bylo malé křídlo, Sharon tam tu melodii Leonardovi přehrála a jemu se líbila. Sharon vzpomíná: „Hned na místě začal hledat vhodný text.“ I když Leonard sám tu píseň nenahrál, jejich první společně vytvořenou skladbu nazpívaly Diana Rossová a Roberta Flacková.

V závěru turné měli dva koncerty v Tel Avivu. Sharon vzpomíná, že Leonard vzal skupinu na výlet k Mrtvému moři a navštívili také kibuc. Když měli turné za sebou, Leonard odletěl do New Yorku. V pokoji hotelu Algonquin oslavil s Adamem a Lorkou chanuku, svátek světel. Připravil svíčky a knihu modliteb a měl u sebe i svůj zápisník. Když svátek skončil a děti byly pryč, otevřel zápisník na stránce, kde měl rozepsaný působivý a krásný chvalozpěv na odevzdanost s názvem If It Be Your Will.

Opona spadla, Leonard tiše odešel do zákulisí. Vypadalo to na jeden z mnoha vhodných okamžiků k tomu, aby opustil hudební průmysl. Turné skončilo, ale ačkoliv koncerty byly dobré, album se neprodávalo. Svět se staral o jiné věci. Leonard měl pocit, že by ho ani nepostrádali.

Ztratil jste zájem, nebo vám prostě došla pára?

„Nevím, možná se v tom odrážela určitá nejistota týkající se toho, co jsem dělal. Měl jsem pocit, že jsem nad tím vlastně ztratil kontrolu. Ale když nad tím zpětně uvažuji a beru v úvahu práci jiných autorů, je to asi velmi obvyklý a téměř normální stav, ke kterému se člověk čas od času dopracuje. Často ta nejlepší díla vznikají v době, ve které se autor považuje za neschopného či nekompetentního. Samozřejmě jsem se potýkal s podobnými pocity, a nejen jako spisovatel, ale mnoho mužů a žen hledá velkou část sebeúcty ve své práci, takže to vždycky hraje důležitou roli.“

Měl jste nějaké plány ohledně toho, jak ten čas v ústraní využijete?

„Mé děti žily na jihu Francie, spoustu času jsem trávil s nimi na návštěvách a cestováním sem a tam. Kus po kusu ke mně přicházela Kniha milosrdenství a psal jsem album, které pak mělo název Various Positions. V určité době jsem pracoval tak pomalu a práce pro mne byla takovým utrpením, že jsem zahazoval spoustu z toho, co jsem vytvořil, takže myslím byly přiměřené, když jsem říkal, že se mi hroutil život i práce.“

Příští čtyři roky strávil mimo dohled veřejnosti. Kdybyste ho sháněli, mohli jste ho nalézt v klášteře na Mount Baldy, v jeho bytě v Montrealu, v jeho domě na Hydře nebo ve Francii, v přívěsu na konci cesty vedoucí k domu, ve kterém žila Suzanne s dětmi. Leonard létal do Francie často.

Když o tom o nějakých třicet let později Adam Cohen mluvil, prohlásil, že bylo „obdivuhodné, jak s námi dokázal zůstat ve styku navzdory… řekněme rodinným svízelům, antagonismům po rozvodu.“20 Vztahy mezi Leonardem a Suzanne nebyly zrovna ideální, i když podle Suzanne „jsme to srovnali – po mnoha letech v dobrém i ve zlém – lépe než spousta párů, které jsem znala nebo o kterých jsem věděla. Voyeuři a pomlouvači budou vždycky zdůrazňovat jen ty zlé časy a kdo nemá dobrou vůli, tomu nebude nic dost dobré.“

Dům, který Suzanne našla a Leonard zaplatil, stál v Bonnieux na farmě ze sedmnáctého století. Předtím tu hospodařili mniši, kterým usedlost patřila. V okolní krajině stály staré venkovské kostely. Suzanne tam občas brala děti, „ale nešeptala jsem jim do uší lákavé nesmysly o Ježíšovi procházejícím se v zahradě“. Byla si vědoma toho, že by Leonard „byl rád, kdybych je vychovávala k alespoň nějaké povědomosti o židovských tradicích“, ale jak říká, v okolí nebyly žádné synagogy. Když později žila s dětmi na Manhattanu, „opravdu jsem se o to snažila, ale rabín, na kterého jsem se obrátila, mi to neumožnil, a tak jsem to vzdala. A dělat to bez Leonarda mi nedávalo smysl.“ Leonard se do židovské výchovy dětí pustil sám. „Vyprávěl jsem jim příběhy, říkal jsem jim modlitby, ukazoval jsem jim, jak zapalovat svíčky, naučil jsem je to základní o důležitých svátcích,“ říká. A slavil svátky s nimi.

Když byl na Hydře, rád se vracel ke svému starému režimu plavání, psaní a společenských styků v přístavním baru. Od Anthonyho Kingsmilla se doslechl o klasické skladbě, na které pracoval Terry Oldfield, jeden z mladších přistěhovalců na ostrově. Zeptal se Oldfielda, jestli by jej mohl slyšet, a pak mu nabídl, že se s ním vypraví do Atén a nechá skladbu nahrát. „Byl opravdu velkorysý,“ vzpomíná Oldfield. „Snažil jsem se prorazit jako skladatel a opravdu jsem na tom dřel. Myslím, že se s tím trochu identifikoval. Možná mu to připomínalo jeho staré časy na ostrově, když psal.“ Leonard pozval Oldfielda do svého domu a ukázal mu svou pracovnu. „Byl to sklepní pokoj, velmi tmavý, trochu připomínal dělohu. Měl tam malé elektronické klávesy, se kterými si hrál, takové to Casio na baterie. Právě v tomhle pokoji napsal spoustu svých nejlepších věcí. Řekl mi: ‚Tenhle pokoj ke mně vždycky byl velmi laskavý.‘“

—

Na počátku roku 1982 přijel na měsíc na Hydru Leonardův přítel Lewis Furey se svou ženou Carol Laureovou. Přivezli s sebou i svou přítelkyni, francouzskou fotografku Dominique Issermannovou. Furey, který už měl jako zpěvák na kontě dvě alba, podobně jako Leonard „nebyl nijak nadšený hudebním průmyslem a natáčením desek“. Říká: „Zajímal mě spíše divadelní zpěv, písňové cykly, které vyprávějí příběh.“ Jedním z důvodů Lewisovy návštěvy na Hydře bylo to, že měl v hlavě námět na muzikál, na rockovou operu, a doufal, že Leonard napíše texty.

Leonard o té době říká: „Abych si uchoval schopnost pro rytmus a rým, pracoval jsem experimentálně, pro své vlastní poučení, na spencerovském sonetu, což je velice komplexní forma, pokud jde o rytmus a verš.“ Když se ho Furey zeptal, jestli by chtěl napsat texty pro jeho rockovou operu, odpověděl: „Ani ne.“ Furey se ale nenechal jen tak odbýt, a když přišla řeč na to, že by to dílo vydali na digitálním disku, tedy na novém médiu v době, kdy se vinylovým deskám začal věštit zánik, Leonarda to začalo zajímat. „Naznačil mi velmi zhruba, o čem je zápletka,“ vzpomíná Leonard, „a čistě ze cviku jsem na to ty texty napsal.“21

Podle Fureye Leonard během následujících čtyř týdnů přišel „s nejméně čtyřmi nebo pěti kompletními texty“. Byly „formálně kvalitní a dokonale strukturované“, jako sonety. Furey je začal zhudebňovat. Projekt, který pojmenovali Night Magic, byl „do značné míry faustovský příběh“, líčí Furey. „Jen místo Mefistofela tam byly postavy tří dospívajících andělů, kteří se objeví v okně, a cena, kterou platíte, je přečkat radost, spásu a úpadek.“ Leonard a Furey na tom muzikálu pracovali s přestávkami následující rok a půl – většinou v Paříži, kde Furey a jeho žena žili a kam se Suzanne s Adamem a Lorkou chystala přestěhovat. I Dominique Issermannová bydlela v Paříži. Leonard s krásnou fotografkou navázal na Hydře trvalý vztah.

Zatímco Furey sháněl finance, Leonard začal pracovat na krátkém hudebním filmu pro televizní stanici CBC s názvem Jsem hotel. Zápletka se otáčela kolem postav v imaginárním hotelu. Leonard hraje jeho dlouhodobého obyvatele – kouří cigaretu a sleduje, jak se během pěti jeho písní beze slova odvíjejí příběhy různých postav. Šlo o písně The Guests (ta posloužila jako inspirace celého projektu), Memories, The Gypsy’s Wife, Chelsea Hotel #2 a Suzanne. Film vysílali v roce 1983 a získal ocenění na televizním festivalu Rose d’Or v Montreux. Leonard mezitím jednal s nakladatelstvím McClelland & Stewart o knize, kterou právě psal. Nejprve jí dal titul Jméno, pak Štít a nakonec Kniha milosrdenství.

Dennis Lee, kterého McClelland krátce předtím najal jako šéfa oddělení poezie, je básník a esejista, autor knihy z roku 1977 nazvané Divoká pole: Esej o literatuře a kosmologii. Jde o studii zabývající se Leonardovým románem Nádherní poražení a knihou Michaela Ondaatjeho Sebrané spisy Billyho Kida. Lee říká: „Asi deset nebo dvanáct měsíců jsme s Leonardem trávili spoustu času a při práci na té jeho knize jsme se navzájem poznali opravdu dobře.“ Leonard dílo charakterizoval jako „knihu modliteb… posvátný způsob konverzace“. Řekl, že to pro něj byla „svatá kniha“, „určená lidem, jako jsem já, kteří ji v určitý čas mohou potřebovat“.22 Jak řekl, napsal ji, protože si uvědomoval, že „žádným jiným způsobem nedokážu mluvit. Cítil jsem, že mi dávají roubík, že mě dlouho a dlouho nutí mlčet, celé roky. Měl jsem obrovské potíže s kýmkoliv komunikovat i ohledně těch nejjednodušších věcí. A pokud jsem byl schopný mluvit, bylo to tímto způsobem – byla to promluva ke zdroji milosrdenství.“23

Naprosto poražen jsem přišel k tobě a tys mne přijal s něhou, na jakou jsem se neodvážil upamatovat. Dnes večer k tobě opět přicházím, pošpiněn úskoky a lapen v samotě svého nepatrného panství. Ustanov svůj zákon v tomto obezděném místě.

„6.“ KNIHA MILOSRDENSTVÍ66

„Obsah té knihy, ta zbožná stránka všeho, co dělal, to tu svým způsobem bylo odjakživa,“ říká Lee, „ale teď se do toho opřel, ponořil se do toho příměji a explicitněji než kdykoliv předtím. Velmi dobře jsem si uvědomoval, že pro sebe dobývá nové území.“ Lee vzpomíná, že první verze Knihy milosrdenství, kterou viděl, „byla mnohem skicovitější než to, co v té knize čtete teď. Některé z nejlepších částí napsal teprve časem v průběhu práce. Vzpomínám si, jak jsme odjeli pracovat do Toronta a on se v polovině vypravil na měsíc nebo dva do Francie – prý když nebyl zrovna s dětmi, byl hlavně sám. A když se vrátil, řekl mi, že celou dobu, co tam byl, pořád slyšel v hlavě můj hlas, jak opakuje, co jsem poznamenal před jeho odletem: ‚Myslím, že je tam toho ještě víc.‘ Nebyl žádná primadona ve smyslu ‚Já jsem Leonard Cohen a nepotřebuji, abyste mi něco radili.‘ Byl ohromně okouzlující, byl to ušlechtilý člověk, velmi usilovně se snažil napsat tu knihu dobře, bez ohledu na to, s čím vším se v životě musel potýkat. Po nocích se soustředil jen na pilování rukopisu a snažil se najít víc materiálu. Když se vrátil, přinesl mi pár věcí, ze kterých mi dočista spadla čelist.“

Během Leonardovy poslední návštěvy Toronta před vydáním knížky se jejich diskuse točily především kolem titulu. „Leonard se mimo jiné ptal, jestli není nebezpečné dát té knize titul, který by mohl vyznít neskromně nebo by mohl zavánět pobožností, titul, který by mohl ve čtenářích vzbudit podezření ještě dříve, než knihu otevřou. Ale nakonec se to pro Leonarda zúžilo do otázky, jestli knížku pojmenovat The Book of Mercy nebo jen Book of Mercy, a rozhodli jsme se, že ,the‘ vynecháme, aby to nevyznělo tak, že tohle je definitivní kniha milosrdenství nebo kniha v Bibli. Titul, který jsme zvolili, vyznívá skromněji. Možná nechtěl působit dojmem, že slibuje příliš.“ (A možná ze stejného důvodu Leonard často vynechává určitý člen ‚the‘ v názvech svých alb a písní.) Když byli hotovi s prací na Knize milosrdenství, pustili se Leonard a Lee do dětského televizního seriálu Fraggle Rock, který v Torontu natáčel Jim Henson. Leonard se chtěl seznámit s člověkem, který vymyslel Mupety. Jak říká Lee, „hrozně se mu líbilo, že může sledovat Hensona při natáčení toho pořadu“.

Kniha milosrdenství, Leonardova desátá kniha, vyšla v dubnu 1984. Vpředu ji zdobil symbol, který Leonard vytvořil a nazval „emblémem Řádu sjednoceného srdce“. Měl podobu hexagramu, Davidovy hvězdy vytvořené ze dvou propojených srdcí. Leonard jej popsal jako „verzi jinu a jangu nebo kteréhokoliv z těch symbolů spojujících polarity a snažících se smířit rozdíly“. Knihu věnoval svému „učiteli“. To, co se naučil studiem u róšiho, mu pomohlo hlouběji pochopit Talmud, Tóru, kabalu a židovské modlitební knihy. Řekl, že se vrátil ke svým židovským studiím poté, co si „zničil kolena“24 a zjistil, že nedokáže dlouhou dobu praktikovat zazen – meditaci vsedě. „Rozhodl jsem se, že budu dělat co, jsem nikdy předtím nedělal – dodržovat velmi striktně židovský kalendář, denně nosit tfilin a studovat Talmud. A z této snahy vzešla Kniha milosrdenství.“25 Ačkoliv obsahuje i křesťanské, buddhistické a také sekulární odkazy, Leonard chtěl hlavně, „stvrdit tradice, které jsem zdědil“ a „vyjádřit svou vděčnost za to, že jsem byl této tradici vystaven“.26

Kniha se skládá z padesáti krátkých, číslovaných úseků prózy, jeden za každý rok Leonardova života. Mluví v nich, obhajuje se, vyznává se a modlí se – k sobě samému, ke svému příteli, ke svému učiteli, ke své ženě, ale většinou ke svému Bohu, aby prosil o osvobození a o milost. Úryvky prózy jsou psané s rytmem, tonalitou a implicitní hudebností žalmů, v „kázáních, která jsem slýchal v synagoze, kde je všechno důležité“. Leonard řekl: „Vždycky jsem cítil, že svět byl stvořený slovy, v naší tradici mluvenými slovy, a vždycky jsem v těch kázáních vnímal obrovské světlo, a toho jsem se snažil docílit.“27 Jak řekl, když má člověk pocit, že „nemůže fungovat“, jediným východiskem je „obrátit se k absolutnímu zdroji věcí… Můžete se leda modlit.“28

Recenze v kanadském deníku Globe and Mail popsala Knihu milosrdenství jako „výmluvné vítězství lidského ducha v boji se sebou samým“. Asociace kanadských autorů jí udělila cenu za poezii. Rabín Mordecai Finley (se kterým se Leonard seznámil až později) vzpomíná, jak Leonardovi jednou po shromáždění v synagoze řekl: „Spousta tvých básní působí jako židovské liturgie. Napsal jsi někdy záměrně něco liturgického?“ Finley vzpomíná: „Odpověděl mi: ‚Myslel jsem si, že všechno, co píšu, je liturgie.‘ Mínil tím něco, co vychází se srdce a co při recitaci člověka přivádí na hlubší místa. Jeho poezie má liturgický nádech a rytmus. Téměř obchází mozek a vstupuje do nás přímo. Podle liturgické tradice judaismu velcí židovští básníci psali poezii a ta pak byla přejata do modlitebních knih – nesnažili se psát modlitby. A myslím, že Leonard je vlastně největší žijící autor liturgií. Předčítám nahlas jeho básně z Knihy milosrdenství na velké svátky. Myslím, že Kniha milosrdenství by měla být součástí našich modlitebních knih.“

17

Alelujá orgasmu

Žalmy jsou určeny ke zpívání. Jakmile se Leonard vrátil do Los Angeles, zavolal Henrymu Lewymu a sešli se ve studiu, aby natočili album, na kterém bude Leonard předčítat z Knihy milosrdenství za doprovodu smyčcového kvartetu. Ta nahrávka nikdy nevyšla. Místo toho se Leonard vydal letadlem zpátky do New Yorku a zavolal Johnu Lissauerovi. Chtěl s ním natočit další album, které by se obsahem od Knihy milosrdenství lišilo, ale svým způsobem by bylo jejím zrcadlem.

Leonard řekl, že se během psaní Knihy milosrdenství „publikum v podstatě ztratilo“1; psal ty modlitby pro sebe. Řekl také, že neměl nijak v úmyslu stát se „známým jako autor modliteb“.2 Ale když knihu dokončil, rychle začal na publikum zase myslet. Jedním z důležitých důvodů bylo to, že mu docházely peníze. Kdyby žil životem celebrity, kdyby měl jachtu a užíval kokain, dalo by se to snadněji pochopit. Ale ačkoliv neutrácel sám pro sebe, výdaje měl: Suzanne, děti, róšiho klášter, nejrůznější známé, které tím či oním způsobem finančně podporoval. Většina jeho příjmů pramenila z písní, ne z knih, a od posledního alba už uteklo pět let.

Johna Lissauera „poněkud překvapilo“, když zvedl telefon a uslyšel Leonarda – hlásil, že je v New Yorku a chtěl by zase nahrávat. Ta reakce je pochopitelná, když uvážíme, že se během práce na jejich posledním albu Leonard zčistajasna ztratil a písně pak přepsal nebo přetočil se dvěma jinými producenty. Lissauera se to sice dotklo, ale podobně jako Ron Cornelius, který po řadu let nebyl uváděn jako spoluautor písně Chelsea Hotel #2, připisoval vinu Martymu Machatovi. „Takovéhle věci se prostě dějí, člověk z toho má poučení, že si musí dávat na manažery pozor – tedy na posedlé manažery. Leonard věděl, že Marty je Marty, ale Marty se o něj přece tak dobře staral, takže pokud šlo o Machata, Leonard žil v určitém stavu popírání. Později jsme na to téma s Leonardem žertovali a on uznal, jaký Marty doopravdy byl, ale tehdy to pro něj bylo nedotknutelné téma.“ Lissauer se o zrušeném albu Songs for Rebecca ani nezmínil. „K čemu by bylo uvést Leonarda do trapné situace? Všechno bych tím pokazil, a já byl rád, že mi zavolal.“

Sešli se v pokoji hotelu Royalton. „Leonard měl na tváři ten široký úšklebek – a když se Leonard kření jako malý kluk, je to něco, na co nezapomenete. Přinesl si takový ten mrňavý nesmysl, syntezátor Casio, který si koupil na rohu Sedmačtyřicáté ulice a Broadwaye v nějakém obchodě s elektronikou pro turisty. Byly to elektronické klávesy, kde zmáčknete klávesu a ono to přehraje krátkou rytmickou pasáž. A zazpíval mi Dance Me to the End of Love.“ Leonard zahrál Lissauerovi několik rozpracovaných písní, ale jen jednu s doprovodem kytary. U všech ostatních se doprovázel legračním pípáním těch kláves. Na Lissauera to udělalo dojem, že Leonardovi „jako kytaristovi došly nápady. Jako hráč na kytaru něco zvládal, ale to praštěné Casio dokázalo věci, které na kytaru neuměl, a umožňovalo mu skládat jinak.“ Je jisté, že komponování bylo pro Leonarda zase jednou mučivě obtížné. Ale ty laciné mrňavé varhánky s rozsahem dvou oktáv, které měl očividně tak rád, mu poskytly spoustu nových rytmů, s nimiž mohl pracovat. Zjistil, že ho napadají motivy, které by na šesti strunách nikdy nevymyslel, říkal jim jednohubky.

Marty Machat tentokrát neměl proti Leonardově spolupráci s Lissauerem žádné námitky. Vyhradil si jedinou věc: že budou mít co nejnižší náklady. Z Machatova přístupu nabyl Lissauer dojmu, že Leonard utrácel „nerozumně moc peněz a nejezdil na turné“. Lissauer se obrátil na studio Quad Recording a dohodl dobré podmínky díky tomu, že zablokoval v kuse čtyři nebo pět dnů nahrávacího času. Studio stálo na rohu Broadwaye a Devětačtyřicáté ulice, třináct poschodí nad nóbl striptýzovým klubem Metropole, „před kterým rozdával na chodníku chlápek letáky pod velkou rotující disko koulí“. Lissauer sestavil malou kapelu. Jeho kamarád Sid McGinnis hrál na kytaru ve skupině doprovázející talk show Davida Lettermana, bubeník Richard Crooks doprovázel Malcolma Rebennacka, známého jako Dr. John. Ron Getman a John Crowder pocházeli z Tulsy a později se stali frontmany úspěšné country skupiny Tractors. Lissauer sám hrál na klávesy a na synclavier.

„Místo toho, abych jako základ nahrál Leonarda a jeho kytaru a pak bychom přes to nahrávali další nástroje, jsme se do toho pustili rovnou a hráli jsme živě, celá kapela. Zkoušeli jsme to pojmout trochu jako normální koncert,“ popisuje Lissauer. „Myslím, že něco takového Leonard už dost dlouho nedělal. Přivezl jsem si svůj synclavier, velmi raný prototyp, neuvěřitelně velký aparát, čtyři bedny na kolečkách, počítače a diskety, dohromady jsem za to vyplázl nějakých pětatřicet tisíc dolarů. Leonarda to jeho Casio přišlo možná na devětadevadesát dolarů, a to ještě bůhví jestli, ale nemohl jsem ho přimět k tomu, aby ten krám do studia netahal.“ Leonardovy levné varhánky neměly dokonce ani audio výstup, musel si k nim dát mikrofon. „Zkoušel jsem cokoliv, zkusili jsme to nahrávat s opravdovými bicími, ale on měl prostě zvuk toho Casia rád, a svým způsobem to fakt bylo roztomilé. Takže jsme k tomu přihráli všechno možné, aby to neznělo tak hrozně.“

Leonard vysvětluje: „Vždycky mě zajímaly elektronické nástroje a klávesy. Když jsme chystali nahrávání prvního alba, poslechl jsem si pár lidí, kteří se experimenty s elektronikou zabývali. Zkoušel jsem tehdy nalézt monotónní zvuk do The Stranger Song, ale tehdy se mi to nepodařilo, nic mi neznělo dobře. Dnes se už technika dostala na takovou úroveň, že mohu při skutečném nahrávání používat svoje malé hračky.“3 První písní, ve které Leonard hraje na své klávesy Casio, je úvodní skladba nového alba Dance Me to the End of Love. Leonarda k ní inspirovala zpráva o orchestru vězňů v koncentračním táboře – nacisté je nutili hrát, zatímco jejich spoluvězni pochodovali do plynových komor. Tato píseň se stala populární při svatbách, což svědčí o tom, jakým mistrem textu a romantické melodie Leonard byl.67

Sedmé studiové album pojmenoval Leonard Various Positions. Ten titul vypadá jako cohenovská Kámasútra, ale jeho záměrem bylo v tomto albu zkoumat, „jak věci skutečně fungují, jak pracuje mechanismus pocitů, jak se projevuje srdce, co je to láska. Myslím, že lidé vnímají, že duše je součástí lásky,“ řekl. „Není to jen čistě touha, je v tom něco víc. Láska má člověku pomáhat proti osamělosti, modlitba má ukončit pocit odloučení od zdroje věcí.“4 Písně alba skutečně představují různé pozice. Různé postavy v různých písních vydávají různé pokyny: v Night Comes On vypravěče jeho mrtvá matka posílá zpátky na svět, v písni The Captain ho velící důstojník vyzývá k návratu na bitevní pole. Někdy se podobné postavy vracejí v jiné písni v jiném kontextu – v Heart with No Companion matka nemá syna a kapitán nemá loď. V písni Hunter’s Lullaby zpívá žena svému dítěti o tom, že je muž opustil – příběh, který se odráží i v Leonardových komentářích v knize Smrt muže, který patřil jedné ženě.

A Hallelujah má těch poloh hned několik. Je to píseň o důvodech psát písně (získat si ženy, potěšit Boha) a o technických aspektech skládání („funguje to takhle, kvarta, kvinta…“), o síle slov a o Slovu, o touze po sexu, o sexu a o válce pohlaví. Je to také píseň o „totálním odevzdání, totální afirmaci“. Leonard to komentuje takto: „Tento svět je plný konfliktů a… věcí, které nelze urovnat, ale jsou chvíle, kdy můžeme přesáhnout ten dualistický systém a urovnat a obsáhnout všechen ten binec… Ať už je situace jakkoliv nepředstavitelná, v určitém okamžiku otevřete ústa a rozpřáhnete náruč… a prostě řeknete: ‚Aleluja! Požehnané je tvé jméno.‘“5

Napsat Hallelujah trvalo Leonardovi pět let. Když s ním Larry „Ratso“ Sloman dělal v roce 1984 rozhovor, Leonard mu ukázal hromadu notesů – „zápisník za zápisníkem, všechny plné slok pro píseň, které tehdy říkal Jiné Aleluja.“ Leonard si těch slok nechával asi osmdesát a spoustu dalších zavrhl. Dokonce i po závěrečných úpravách si ponechal pro Hallelujah dva odlišné konce. Jeden je pochmurný:

Není to někdo, kdo spatřil zář

Jen mrazivé, zlomené Aleluja

Ten druhý má v sobě chvástavost sinatrovského My Way:

Byť má snad všechno konec zlý

Až stanu před Pánem písní

Tak na jazyku budu mít jen

Aleluja

Bob Dylan řekl, že se mu druhá verze líbí víc, a tu také Leonard nakonec použil na albu, i když se na spoustě koncertů vracel i k té první. Leonard a Dylan se setkali, když byli oba v Paříži, sedli si v kavárně a předváděli si písňové texty. Dylan ukázal Leonardovi svou novou píseň I and I. Leonarda zajímalo, jak dlouho mu trvalo ji napsat, a Dylan odpověděl, že čtvrt hodiny. Pak Leonard ukázal Dylanovi Hallelujah. Na Dylana udělala dojem a zeptal se, jak dlouho ji Leonard psal. „Pár let,“ odpověděl rozpačitě Leonard, aby se vyhnul přesné odpovědi. Sloman, který se přátelil s Leonardem i Dylanem a oba obdivoval, říká: „Vždycky jsem se v duchu přel sám se sebou, který z nich je lepší písničkář. Bob má ty své úžasné záchvaty imaginace, kterým se podle mne nikdo ani nepřibližuje, verše k němu jen tak přicházejí – ‚napsal jsem to za čtvrt hodiny v taxíku‘. Tyhle věci vás prostě dostanou. Ale myslím, že jako formální, strukturovaný autor je Leonard lepší.“

Hallelujah byla také ta jediná píseň, kterou Leonard nezahrál Lissauerovi na Casio v onom hotelovém pokoji. „Zahrál mi z ní kousek na kytaru v tom jeho šestiosminovém stylu,“ vzpomíná Lissauer. „Bylo to takové brnk, čača, brnk, brnk, brnky brnky brnky brnk, akordy odnikud nikam. Ta píseň byla mezi prvními věcmi, na kterých jsem začal pracovat. Vzal jsem ji domů a začal jsem dělat na akordech, aby zněla trochu gospelově a měla odpich. Pak jsme šli do studia, sedl jsem ke křídlu a přezpíval jsem mu ji v mohutném, grandiózním duchu, gospelově. Leonard na to řekl: ‚To je skvělé.‘ A tuhle verzi pak natočil. Ta původní byla opravdu dočista jiná.“

Lissauer přivedl kapelu. „Nechtěl jsem z toho dělat rockovou baladu, řekl jsem bubeníkovi, aby nehrál paličkami, ale metličkami, potichu. Chtěl jsem to mít na začátku opravdu holé, jako hlas Boží.“ Pak se přidal sbor. „Ne nějaký velký gospelový sbor, ale obyčejní lidé, kteří prozpěvovali ‚aleluja‘ tak, jak by to dělali v kostele. Žádní velcí zpěváci, třeba členové kapely, takže to mělo v sobě upřímnost a neznělo to jako We Are the World.“ Mezi zpěvačky patřily Erin Dickinsová, Crissie Faithová, Merle Millerová a Lani Grovesová (jedna z doprovodných vokalistek Stevieho Wondera), a také jazzová zpěvačka a hráčka na klávesové nástroje Anjani Thomasová, která s Leonardem zpívala poprvé. Leonardův hlas se rozléhal, jako kdyby zpíval v katedrále. „Pamatuji se, že Leonard chtěl mít dozvuk,“ říká technička Leanne Ungarová. „Vždycky ho měl rád.“ Na albu Various Positions je dozvuku skutečně hodně, Leonardův už tak hluboký hlas zní jako z jeskyně. Když dokončili nahrávání písně Hallelujah, Lissauer jim nahrávku pustil a jak vzpomíná, všichni byli ohromeni. „Říkali jsme si: ‚No teda, tohle je laťka. Tohle je důležitá písnička.‘“

Dylan už dřív Leonardovi řekl, že si myslí, že se jeho písničky začínají „podobat modlitbám“. Platilo to především pro závěrečnou píseň alba If It Be Your Will. Jak Leonard řekl, byla to „stará modlitba, která ke mně přišla, abych ji přepsal“.6 První náčrt vznikl v prosinci 1980 v newyorském hotelu Algonquin, krátce poté, co skončila oslava chanuky a Leonardovy děti se vrátily k matce. Je to píseň o rezignaci, o totálním odevzdání do vůle někoho jiného. Ten, kdo v písni promlouvá, je připraven splnit tuto vůli, ať už to pro něj bude znamenat, že „už nikdy nepromluvím a můj hlas utichne“, nebo že „budu pro tebe zpívat z tohoto rozlámaného kopce“. Je to modlitba za vyrovnanost a sjednocení, která v poslední sloce prosí: „Přijmi nás k sobě / A pevně nás spoj / Všechny své děti“. A stejně jako Kniha milosrdenství je to také modlitba za milosrdenství:

Kéž se tvá milost rozleje

Na všechna hořící srdce v pekle

Je-li to tvá vůle

napravit nás

Je to velice působivá píseň, intimní a křehká. Zpívá ji hlas, který věkem získal na hloubce. Lissauer si všiml, že od doby, kdy spolu posledně spolupracovali, se Leonardův rozsah posunul o velkou tercii níž. „Byla to úžasná nahrávka,“ říká Lissauer. „Přišla Jennifer Warnesová a zazpívala s ním. Jen tu jednu píseň.“ Leonard z ní měl velkou radost. Když se ho v interview v roce 1994 ptali, jestli je nějaká píseň, kterou by si přál napsat sám, odpověděl: „Už jsem ji napsal – je to If It Be Your Will.“7

Podle Lissauera nahráli celé album snadno. „Kluci v kapele nepili ani nebrali drogy, a Leonard taky ne, o Leanne Ungarové ani nemluvě. Možná jsem si příležitostně někdy ve dvě v noci dal kokain, protože jsem se hrozně přepínal a zůstával jsem vzhůru déle, než by mé tělo bez pomoci vydrželo, ale to bylo čistě účelové.“ I tak trvalo nahrávání dlouhou dobu, „asi sedm měsíců, protože Leonard měl ve zvyku se vždycky na pár měsíců ztratit.“ Tentokrát se ale na rozdíl od natáčení alba Songs for Rebecca Leonard vždycky vracel zpátky, aby nahrál pár dalších písniček. Jedním z důvodů, kvůli kterým Leonard natáčení přerušoval, byla potřeba skládat. „Pořád ještě bylo nutné pár písniček dodělat,“ vzpomíná Lissauer, „a on na nich během natáčení pracoval.“

Ve studiu to možná probíhalo dobře, ale v soukromí pokoje hotelu Royalton si Leonard trhal vlasy. „Kroutil jsem se na koberci ve spodním prádle, neschopný dokončit verš. Věděl jsem, že už musíme nahrávat a že bych si mohl vystačit s tím, co už mám, ale také jsem věděl, že to nepůjde.“8 Problém částečně spočíval v jeho perfekcionismu; nešlo ani tak o to, že by vůbec nemohl psát, ale to, co psal, mu nebylo dost dobré. „Potřeboval jsem vzkřísit nejen svou kariéru,“ řekl, „ale sebe a svou sebedůvěru autora a zpěváka.“9 Mezi písněmi, které se pro album pokoušeli natočit, ale nakonec je opustili, byla Nylon and Silk. Lissauer vzpomíná, že ji tak nazvali, „protože on hrál na kytaru s nylonovými strunami a já jsem vyluzoval na syntezátor takové hedvábné zvuky. Myslím, že k té melodii nikdy nesložil slova.“ Další písní se stejným osudem byla Anthem. Šlo o ranou, velmi odlišnou verzi písně, která vyšla o dvě alba později na desce The Future. Kvůli nějakému technickému problému došlo k tomu, že úvod skladby zvukový technik nešťastnou náhodou smazal. „Měla jsem pár nápadů, jak to spravit,“ říká Leanne Ungarová, „ale Leonard rozhodl, že je to znamení, že ta píseň ještě není na nahrávání zralá“.

Když si Leonard a Lissauer poslechli finální mix alba, byli nadšení. Leonarda těšil moderní zvuk, citlivé aranže a hladká, technicky dokonalá produkce. Lissauer vzpomíná: „To album mělo pár nádherných míst, třeba Hallelujah nebo If It Be Your Will. Říkal jsem si: ‚Tohle je něco extra. To je ono. Tohle bude deska, která Leonardovi dobude Spojené státy.‘“ Leonard a Marty Machat odvezli pásku do Columbie a přehráli ji Walterovi Yetnikoffovi, který šéfoval hudebnímu oddělení. Jenže jemu se nahrávka nelíbila. Leonard vzpomíná: Walter Yetnikoff řekl: ‚Leonarde, my víme, že jste skvělý, ale nevíme, jestli za něco stojíte.‘“ Ani nedali Leonardovi vědět, že se rozhodli jeho nové album ve Spojených státech nevydávat.

Jak jste zjistil, že album Various Positions v Americe nevyjde?

„Vzal jsem si katalog jejich nejnovějších vydaných alb, listoval jsem jím a hledal jsem obrázek téhle desky. Nemohl jsem jej najít, tak jsem si říkal, že museli při tisku udělat chybu. Nemuseli mi vysvětlovat, proč se tak rozhodli. Podle jejich názoru byl trh tak omezený, že to nestálo za to rozjíždět kvůli tomu celou tu distribuční mašinérii.“

Smířil jste se v té době s tím, že ve Spojených státech nebudete mít posluchače?

„Byl jsem toho názoru, že dělají chybu. Myslel jsem si, že ve Spojených státech a v Kanadě mám posluchače. Tehdy jsem tomu nerozuměl, protože jsem si říkal, že kdyby se obtěžovali s tím udělat mému albu reklamu, prodávalo by se lépe, ale dnes už velmi dobře chápu, že každý dolar, který by vydali na mou propagaci, mohli mnohem výnosněji utratit na propagaci nějakého jiného zpěváka, takže jejich strategii dokonale rozumím a nemám s tím žádný problém. Myslím, že jsem necítil žádnou lítost nebo hořkost. Většinu energie jsem vynaložil na snahu najít nějakou malou společnost, která by to album vydala.“

„Když mi Leonard oznámil, že jednal s Yetnikoffem a že mu to album nevydají, rozzlobilo mě to tak, že jsem začal Yetnikoffa doslova pronásledovat,“ říká „Ratso“ Sloman. „Chodil jsem na všechny firemní akce Columbie, třeba na tu Dylanovu, lepil jsem se na něj a říkal jsem mu: ‚To je teda drzost, nevydat Leonardovo album. Hanba vám.‘“ V roce 1985 napsal Sloman článek pro časopis Heavy Metal, ve kterém se vyjádřil, že Columbia „Leonardovo nové dítě rovnou odepsala. V Americe album zrušili, jak by řekl ‚šéf‘. Ale jak prohlásil před několika měsíci ve studiu Dylan, když pro Columbii dokončoval své nejnovější LP: ‚Někdo tady tu Leonardovu desku vydá. Musejí to vydat.‘“ Pokud šlo o Johna Lissauera, říká, že ho to zdrtilo. „Věděl jsem, jak je to album dobré. Tak jsem si řekl: ‚No fajn, mám hudebního průmyslu po krk, je to banda pitomců,‘ a šel jsem od toho.“ Za produkci desky prý nikdy nedostal zaplaceno.

Z dnešního úhlu pohledu můžeme album Various Positions vidět jako milník mezi nadčasovými kytarovými baladami starších desek a vybroušeným elektronickým, takřka hymnickým zvukem alb, která následovala. Mollová melodie Dance Me to the End of Love má v sobě klasickou staroevropskou romantiku a vážnost, ale také znepokojivě moderní zvuk levných kláves Casio. Dříve bychom asi slyšeli temné starozákonní verše zpívané jen samotným Leonardem, ale na tomto albu jeho vážný hlas doprovází při transcendentální modlitbě If It Be Your Will Jennifer Warnesová a při chvalozpěvu Hallelujah sbor a syntezátor.

Album vyšlo v lednu 1985 po celém světě – s výjimkou Spojených států. Bylo neobvyklé, že je britský hudební tisk převážně ignoroval. Magazín NME zaregistroval „smutné veselí“, které se nad většinou skladeb vznáší, „panenskou korektnost“ vícehlasů Jennifer Warnesové a to, že album celkově připomíná „francouzský filmový soundrack, či dokonce Scotta Walkera během jeho brelovského období… Název alba je opět lascivním šklebem, zato písně znějí jako složité a přitom pokojné projevy unaveného srdce.“10 Časopis Sounds zveřejnil recenzi jediného singlu z alba, refrén Leonardovy písně Dance Me to the End of Love charakterizoval slovy „inspirace kopulující s komercí“, a předpověděl, že se tato skladba stane hitem.11 Propadla – a album si nevedlo o mnoho lépe. V Británii se dostalo na dvaapadesátou příčku, což byla jedna z nejslabších Leonardových pozic v hitparádě. Během prvních pěti let se album v Evropě s výjimkou Norska a Švédska prodávalo velmi špatně, i když v Kanadě proniklo do spodní poloviny Top 100.

Turné k desce Various Positions začalo v Německu 31. ledna 1985. Bylo dlouhé, obnášelo sedmdesát sedm koncertů. Leonardovi bylo o pár měsíců dřív padesát a nijak ho netěšilo, že má znovu vyrazit na cesty, ale poslušně oprášil oblek a vyrazil. John Lissauer nejel, protože s druhou manželkou čekali první dítě, ale sestavil Leonardovi kapelu. Byli v ní John Crowder, Ron Getman a Richard Crooks, kteří se účastnili nahrávání alba, a Mitch Watkins, veterán Leonardových turné z let 1979–1980. Chyběl jen klávesista a doprovodné zpěvačky. „Napadla mě Anjani,“ říká Lissauer. „Znamenalo by to zabít dvě mouchy jednou ranou.“

Anjani Thomasové bylo v té době něco přes dvacet. Zpívala a hrála na klavír, na Havaji, odkud pocházela, hrála v jazzovém triu. Nedávno se přestěhovala do New Yorku a Lissauer patřil mezi první lidi, se kterými se v hudebním průmyslu seznámila. Když už byly hlavní nahrávky hotové, najal ji, aby dozpívala doprovodné vokály pro Hallelujah, a o dva měsíce později ji pozval na konkurz pro Leonardovo turné. „Takže jsem se vypravila do Johnova loftového bytu na Třinácté ulici,“ líčí Anjani. „Dorazila jsem tam jako první, po mně přišel Leonard. Vzpomínám si, jak mu John otevřel a já sklopila oči – byla jsem tehdy hrozně plachá. Právě jsem se z malého ostrůvku na Havaji přestěhovala do velkoměsta a neměla jsem ani ponětí o Leonardovi, o jeho práci, o tom, jak vypadá. Jako první věc jsem uviděla jeho černé boty. Jak jsem zvedala oči, viděla jsem černé kalhoty, černý pásek, černou košili a černé sako, černou šňůrkovou kravatu, a pomyslela jsem si: ‚No teda.‘ Tam, odkud jsem přijela, chodí mužští v aloha košilích a krátkých kalhotách. V životě jsem neviděla nikoho oblečeného takhle v černém. Byl velmi milý, podal mi ruku, zahrála jsem mu písničku a on řekl: ‚No dobře, skvělé, teď vím, že umíte hrát a zpívat. Bereme vás.‘“

Evropská část turné zahrnovala poprvé i Polsko. Polská lidová republika nebyla zemí, kde by měli západní popoví muzikanti otevřené dveře. Čtyři koncerty v Polsku přidali ke šňůře na poslední chvíli. Byl to výsledek snahy nezávislého uměleckého agenta, Leonardova fanouška. Jméno Leonard Cohen proslavil v Polsku především Maciej Zembaty, satirik, scenárista a populární rozhlasová osobnost. Zembaty od počátku sedmdesátých let překládal a zpíval Leonardovy písně, celkem jich převzal přes šedesát. V roce 1981 byl uvězněn jako organizátor režimem zakázaného písňového festivalu. Zembatyho polská verze Leonardovy adaptace písně The Partisan se stala neoficiální hymnou hnutí Solidarita. Leonardovy polské koncerty se okamžitě vyprodaly (první z nich začal s dvouhodinovým zpožděním, policie u vstupu zabavila tisíce padělaných vstupenek) a fanoušci byli tak horliví, že Anjani dostala osobního bodyguarda, muže, který předtím chránil papeže.

Leonarda s jeho litevskými kořeny návštěva Polska očividně dojala. Na pódiu mluvil o „tisících synagog a židovských komunit vyhlazených během několika měsíců“ za války. Ale když se mu doneslo, že vůdce Solidarity Lech Wałęsa požádal, aby s ním Leonard vystoupil na pódiu, odmítl. Snad cítil obavy o svého příznivce Zembatu, který věnoval tolik úsilí tomu, aby ho do Polska dostal, nebo, což je pravděpodobnější, zvítězila jeho obvyklá nechuť dávat najevo politické postoje. Během koncertu ve Varšavě také Leonard řekl: „Už nevím, kdo je na jaké straně, a vlastně mi na tom nesejde. V určitém okamžiku překonáme to, že jsme na nějaké straně, a pochopíme, že jsme tvorové vyššího řádu. To neznamená, že bych vám nepřál odvahu pro váš boj. Na obou stranách tohoto boje stojí lidé, kteří mají dobrou vůli. Je důležité si to pamatovat – někteří bojují za svobodu, jiní za bezpečnost. Tuhle píseň zazpívám jako slavnostní svědectví nezlomné víry, která nás spojuje napříč generacemi.“ Byla to If It Be Your Will.

Na turné nebyla kromě Anjani další doprovodná zpěvačka – vícehlasy zpívali John Crowder, Ron Getman a Mitch Watkins. Byla tedy ve skupině jedinou ženou a také nejmladší členkou týmu. Nebyla to pro ni nová zkušenost, ale takhle velké turné ještě nezažila. „Několikrát během turné jsme se s Leonardem potkali v hotelové sauně a bavili jsme se o duchovních záležitostech. Byla to pro mne tak trochu úleva nalézt spřízněnou duši na cestě.“

Anjani začala meditovat jako šestnáctiletá, poté co několik jejích přátel zemřelo na předávkování drogami. „Uvědomovala jsem si, že jestli zůstanu u muziky a budu brát drogy, můžu snadno skončit taky tak. Potřebovala jsem najít úplně novou, jinou cestu, takže jsem se vypravila na duchovní pouť. Byla jsem dost mladá na to, abych věřila, že když tomu dáte dost času, dojdete osvícení. Nepovedlo se mi to a samozřejmě mi to zkomplikovalo život. Viděla jsem také, že Leonard to má svým způsobem těžké – protože každý na téhle duchovní cestě to má většinu času těžké.“

Než Leonard vyrazil na turné, řekl „Ratso“ Slomanovi: „Poslyš, do síně zenové meditace nikdo neleze, aby se ujistil o svém pevném zdraví. Tam se chodí, protože máš pochyby, protože chceš zkoumat, jak povznést ducha. Nechají tě tam sedm dnů nehnutě sedět a nakonec tě tvoje vlastní mysl tak znudí a vyčerpá, že jsi rád, když na chviličku vypadne. A jakmile se mysl uklidní, Mystéria se projeví jako realita. Není to žádná záhada.“ Leonard Slomanovi také řekl, že je to pro něj poprvé v životě, co musí pracovat, aby uživil své děti, ale že ho myšlenka na děti drží při činnosti. „Všechno ostatní je bezútěšnost, bezútěšnost.“

Když evropské turné 24. března skončilo, letěli do Spojených států odehrát pár koncertů na východním pobřeží. V Bostonu, v bezpečné vzdálenosti od Polska, věnoval Leonard na pódiu píseň The Partisan hnutí Solidarita. Pak se přesunuli do Kanady, kde je čekala náročná šňůra. Leonard se tam dozvěděl, že hudební film Night Magic, na kterém spolupracoval s Lewisem Fureyem, získal kanadskou cenu Genie Award za nejlepší původní píseň Angel Eyes68. Turné pokračovalo v Austrálii a poté na západním pobřeží Spojených států, kde koncertovali v San Francisku a v Los Angeles. A pak znovu do Evropy, kde je čekalo dalších patnáct koncertů a ještě jeden v Jeruzalémě.

V polovině léta roku 1985 se Leonard konečně vrátil do Los Angeles. Ve své pořád ještě spartánsky vybavené polovině dvojdomku vybalil kufr, otevřel si láhev vína a ohřál si večeři z polotovarů.

V lednu 1986 album Various Positions konečně vyšlo i ve Státech – vydala jej maličká společnost Passport. Do hitparád se nedostalo, ale cesty Páně jsou nevyzpytatelné a platí to i pro zázračný příběh písně Hallelujah. John Lissauer společnosti Passport navrhl, že by ji měli vydat na singlu. „Považoval jsem ji za nejlepší singl, který jsem kdy se skutečným umělcem udělal. Ale oni zareagovali: ‚Co to vůbec je? My ani nechápeme, co to má být.‘ ‚No, je to taková hymnická záležitost,‘ povídám.“ A oni: „To nemá šanci.“ Nějakých pětadvacet let poté, co se tato píseň poprvé objevila na albu Various Positions, napsali v časopise Maclean’s, že „v pop music neexistuje nic, co by bylo bližší posvátnému textu“.

V posledních letech se touto písní zabývá řada esejů a dlouhých článků i hodinový dokument BBC. V době, kdy vzniká tato kniha, má Hallelujah přes tři stovky coververzí. Některé interpretace využívají jeden konec písně, jiné druhý. John Cale dokonce Leonarda požádal, aby mu poskytl všechny sloky, které kdy napsal, aby si mohl zkompilovat svou vlastní verzi. Leonard mu jich nabídl patnáct. „Pozdější coververze měnily slova do té míry, že se z té písně stala spíše proměnlivá spousta možností než pevně daný text,“ napsal Bryan Appleyard v Sunday Times. „Ale převládají dvě varianty: buď je to tesklivá, ale v zásadě pozitivní píseň, nebo ledově chladný a zatrpklý popis nicotnosti lidských vztahů.“12 Appleyard ovšem zapomněl na třetí kategorii, „alelujá orgasmu“, jak to Jeff Buckley popsal na pódiu, i když by se možná dalo tvrdit, že to spadá do první skupiny. Appleyard měl nicméně pravdu v tom, že se píseň Hallelujah stala jakýmsi univerzálním, ekumenicky sekulárním chvalozpěvem nového milénia. Jak poznamenala kanadská zpěvačka k.d. lang: „Je prostě tak výživná, tak hustá, může být hluboká i prostá, znamená spoustu věcí pro různé lidi. Má toho v sobě hodně.“13 A jako u spousty jiných Leonardových písní je rozsah melodie příznivý pro každého, kdo se do ní chce pustit.

Převzal ji třeba Bob Dylan, Neil Diamond, Willie Nelson, Bono, havajský mistr hry na ukulele Jake Shimabukuro a sanfranciská vokální skupina Conspiracy of Beards. Rufus Wainwright ji nazpíval na soundtrack animovaného filmu Shrek.69 Justin Timberlake a Matt Morris z televizního programu The Mickey Mouse Club ji zazpívali v pořadu

Hope for Haiti. Transcendentní verze Jeffa Buckleyho z alba Grace z roku 1994 posloužila pro soundtracky řady amerických televizních seriálů jako Pohotovost, Doktůrci, D. C., Západní křídlo a Ošklivka Betty. Hallelujah zaznělo ve finále pořadu American Idol a porotce Simon Cowell při té příležitosti řekl, že hlavně Buckleyho verze patří mezi jeho nejoblíbenější písně vůbec. Ostatní fanoušci se v názorech na to, která verze je nejlepší, liší. Je to zřejmě píseň jako stvořená pro finále, protože zazněla také v britské talentové soutěži X Factor a mohutná gospelová verze nazpívaná mladou vítězkou soutěže Alexandrou Burkeovou se stala nejprodávanější nahrávkou stahovanou z internetu v evropské historii.

Verze Burkeové se o Vánocích roku 2008 dostala do čela žebříčku britských singlů, což fanoušky Jeffa Buckleyho naštvalo natolik, že nakonec na první příčku protlačili Hallelujah svého zemřelého oblíbence a Burkeová skončila na druhém místě. Následkem tohoto boje poskočila i Leonardova původní verze na šestatřicáté místo, takže v hitparádě bylo Hallelujah hned třikrát. Leonardova verze se také následující rok objevila ve filmu Strážci, kde posloužila jako hudba v pozadí při sexuální scéně dvou superhrdinů. To vzbudilo u většiny těch, kteří píseň znali, sarkastický úsměv. Jeden rozhořčený novinář dokonce volal k moratoriu, které by používání Hallelujah ve filmech a v televizi zamezilo. „Vlastně to cítím stejně,“ řekl Leonard v rozhovoru pro televizi CBC. „Myslím, že je to dobrá píseň, ale zpívá ji příliš mnoho lidí.“ Neodpustil si také poznámku, že má „v srdci jistý pocit satisfakce“ při vzpomínce na to, že jeho americká smluvní společnost odmítla tu píseň vydat. „Mysleli, že není dost dobrá.“14

Jennifer Warnesová uzavřela smlouvu s Aristou jako sólová zpěvačka a teď jednala se šéfem firmy Clivem Davisem o novém albu, které chtěla natočit. Když se během Leonardova turné v roce 1979 sblížila s Roscoem Beckem, dostali nápad, že Jennifer nazpívá album, na kterém budou jen písně Leonarda Cohena, a Beck ho bude produkovat. „Slyšel jsem to v duchu dřív, než se to uskutečnilo,“ vzpomíná Beck. „Přesně si pamatuji, jak jsem každý večer sledoval Leonarda a Jennifer, když spolu zpívali duet v Joan of Arc, a představoval jsem si, jak Jennifer zpívá první hlas.“ V době, kdy John Hammond získal Leonarda pro Columbii, šéfoval této společnosti právě Davis, a ten měl na prodejnost Leonardových písní ve Spojených státech velmi podobný názor jako jeho nástupce Walter Yetnikoff. Davis Jennifer s jejím nápadem odmítl, ale pro Warnesovou to bylo „album, které je potřeba udělat“ – nejen pro ni, ale pro Leonarda. „Leonard měl po celé roky smíšené recenze a myslím, že ztratil sebedůvěru.“15 Warnesová naproti tomu sklízela významné komerční úspěchy se svými duety s Joem Cockerem (Up Where We Belong) a Billem Medleyem ([I’ve Had] The Time of My Life). Beck říká: „Tu desku bychom udělali, i kdybychom u toho měli umřít.“ Nakonec se jim povedlo nalézt malou nezávislou společnost, která byla ochotná album vydat, a dali se do práce.

Na albu Famous Blue Raincoat se podílelo asi čtyřicet muzikantů. Patří k nim David Lindley, který hrál na Leonardově prvním albu, Sharon Robinsonová, která spolu s Warnesovou zpívala na turné v roce 1979, kytarista Stevie Ray Vaughan, rhythm’n’bluesový zpěvák Bobby King nebo skladatel, aranžér a klávesista Van Dyke Parks. Během nahrávání Beck telefonicky dával Leonardovi vědět, jak to pokračuje. Řekl mu, že nahráli Song of Bernadette, kterou Leonard složil společně s Warnesovou, a zeptal se ho, jestli náhodou nemá nějaké nové písně, které by mohli slyšet. „Zahrál mi do telefonu rozpracovanou First We Take Manhattan. Nahrál jsem si to a přišli jsme s naší aranží, bluesovější. Hned jak jsem tu píseň slyšel, věděl jsem, že v ní chci mít Stevieho Raye Vaughana.“ Slavného mladého bluesrockového kytaristu znal z Austinu, kde hrála skupina Passenger: „Se Steviem jsme byli kamarádi od dvaceti let. Často hrával s naší skupinou Passenger a já jsem často hrával s jejich kapelou. Zrovna byl v Los Angeles kvůli cenám Grammy, tak jsem mu zavolal, aby si v té písni zahrál.“ Vaughan hrál v amfiteátru Greek Theatre a Beck pozval Leonarda a Jennifer, aby tam zašli s ním. „Ještě nikdy ho neslyšeli naživo. Jennifer z něj byla vedle a Leonard taky. Pamatuji se, že poznamenal: ‚Tak tohle jsem se snažil ze svých kytaristů dostat celé ty roky – aby jim kytara mluvila.‘“

Beck Leonardovi přehrál nahrávky Jennifer Warnesové a Leonard tiše poslouchal. Udělalo to na něj dojem a začal se o její album mnohem více zajímat. Nazpíval s ní duet v Joan of Arc a také jí věnoval další dosud nevydanou novinku Ain’t No Cure for Love. Ten název ho napadl, když si přečetl o rychlém šíření AIDS v Los Angeles.

Album Famous Blue Raincoat vyšlo v roce 1987. Bylo na něm devět písní70 včetně několika, které předtím nazpívala Judy Collinsová (Bird on the Wire, Joan of Arc, Famous Blue Raincoat). Pár z nich vydala Warnesová (podobně jako kdysi Collinsová) dřív, než Leonard nahrál své vlastní verze. Svým způsobem byla ta deska poctou Leonardovi, ale ve větší míře to bylo prostě album Jennifer Warnesové zpívající písně jediného autora. Její dokonalý hlas vdechl Leonardovým písním lyričnost. S Leonardovým hlasem měli někteří posluchači problémy. Když tento faktor nehrál roli, zněly ty písně hebčeji, melodičtěji, a Beckova precizní produkce jim dodala moderní zvuk. „Proměnila grappu v Chardonnay,“ stálo v kritice v Saturday Night. „Dokonalý elixír pro posluchače poloviny osmdesátých let.“16

Ve Spojených státech se desky prodalo tři čtvrtě milionu. V Kanadě vynesly prodeje zlatou desku a vyšel i singl Ain’t No Cure for Love, který sklízel úspěchy v žebříčcích jak hitparád, tak i country. Na vnitřním přebalu alba byla kresba od Leonarda: ruce (jeho vlastní) drží pochodeň a nad tím stojí: „Jenny sings Lenny“ (Jenny zpívá Lennyho). Byl šťastný a vděčný za to, že jí může předat pochodeň. S albem Famous Blue Raincoat se mu konečně podařilo vlastní hlas skrýt a nahradit ho ženským.

Teď ovšem Leonard psal písně pro vlastní album. Opět to byl pomalý a bolestivý proces. Nad sklenkou brandy si stěžoval róšimu, jak je to těžké, a ptal se ho, co by měl dělat. Róši mu odpověděl: „Podívej se na měsíc, otevři pusu a zpívej.“ A tak Leonard zpíval. Během roku a půl platil nahrávací studia ve třech různých zemích, jak cestoval sem a tam mezi životy v Paříži, v Montrealu a v Los Angeles. Cestou za sebou zanechával papírovou stopu zavrhnutých textů. Potěšilo ho, když opět zjistil, že písně, které dokázal sepsat v minulosti, si vedou dobře i bez něj. Kromě Jennifer Warnesové tu byl Nick Cave, který si vypůjčil Avalanche pro své první album s Bad Seeds. Leonardovy děti mu řekly, že se mezi mladými muzikanty stal v podstatě kultovní postavou: Ian McCulloch a Suzanne Vega na něj při rozhovorech pěli chválu a britská skupina Sisters of Mercy, která si dala jméno podle jeho písně, přezdívala svému automatickému bubeníkovi Doktor Avalanche. Leonard také zjistil, že v New Yorku vzniká pod názvem S úctou L. Cohen další muzikál inspirovaný jeho skladbami (k názvu muzikálu posloužila závěrečná slova skladby Famous Blue Raincoat).

Leonarda mátlo, že se takto prosadila píseň, se kterou měl vždycky problémy, se kterou „jsem nikdy nebyl spokojený, nikdy se mi úplně nepovedl text, vždycky jsem měl pocit, že je na ní něco nejasného.“17 Ale jeho matce se ta melodie líbila. „Pamatuji se, že jsem jí tu melodii hrál u ní v kuchyni. Něco při tom dělala, ale zpozorněla a řekla: ‚To je hezká písnička.‘“18 Vydržela a dobře mu posloužila, stejně jako ten starý pršiplášť značky Burberry, který ji inspiroval. Zdálo se to být už tak dávno, co si ho v Londýně koupil. Bylo mu tehdy pětadvacet let, sepisoval svůj první román a spal na skládacím lůžku ve studeném penzionu v Hampsteadu. Dívka, o kterou během té první zimy strávené v Londýně usiloval, mu řekla, že v tom plášti vypadá jako pavouk. Napadlo ho, že s ním možná kvůli tomu odmítla jet do Řecka. „Když jsem z něj vyndal vložku, visel na mně ještě grandiózněji,“ napsal ve své poznámce k albu Greatest Hits z roku 1975, „a získal na nádheře, když roztřepené rukávy vyspravila trocha kůže. Bylo to stylové. Tehdy jsem se uměl oblékat.“ V době, kdy natáčel své první album, mu ten plášť ukradli z loftového bytu, ve kterém bydlela Marianne během svých návštěv v New Yorku. Leonard řekl: „Poslední dobou už jsem jej moc nenosil.“

V září 1986, když byl v Paříži na návštěvě u Dominique Issermannové, nahrál novou píseň nazvanou Take This Waltz. Její text je Leonardovou anglickou úpravou básně Federica Garcíi Lorky (pomáhala mu s ním kostarická přítelkyně mluvící španělsky). Píseň byla určená pro kompilační album Poetas en Nueva York, které mělo vyjít k padesátému výročí Lorkovy smrti. Textování byla těžká dřina, Leonard řekl, že mu to trvalo sto padesát hodin, ale výsledkem nebyl jen prostý překlad. Byla to rovnocenná báseň, v níž se odrážel nejen Lorca, ale stejnou měrou i Leonard. Leonard například převedl Lorkův děsivý obraz lesa uschlých holubů ve „strom, kam přilétají zemřít holubice“. Když Leonard píseň nahrál, odletěl do Granady, aby se zúčastnil galavečera na Lorkovu počest. Pak letěl do Spojených států, aby si zahrál v detektivním televizním seriálu Miami Vice. V tomhle seriálu si během let vystřihla štěky spousta hvězd, kupříkladu Frank Zappa a James Brown. Leonard ztvárnil francouzského šéfa Interpolu, který se na scéně objeví sotva na minutu a něco ponuře mumlá francouzsky do telefonu. Splnilo to ale cíl, kvůli kterému tu roli přijal: udělal dojem na své dospívající děti.

Ale Leonardův vztah s Dominique se vyvíjel tak, jak to chodí. V roce 1987 byl opět v Paříži a napsal zde báseň nazvanou „Má čest“:72

Čest krapet pochroumanou

Plazím se ženě u nohou

O píď mi neustoupí.

Na dvaapadesát to není až tak zlý

No ale je to dvaapadesát

A nejsem ani mistr zenový.

Nebyl nic než

Ten pitomec v modrým letním obleku

Kterej už to dál nevydrží

„Pak jsem se složil,“ vzpomíná Leonard, „a šel jsem do kláštera… Říkal jsem si, že už nemusím nahrávat, že ze mě bude mnich.“19

Leonard se do kláštera uchyloval, aby se ztratil ze světa a stal se nikým. Proseděl na tom asketickém místě bez cíle celé hodiny. Z knih věděl, že když dokáže dost dlouho bezcílně sedět, vynoří se všechny jeho podoby, zjistí, že nemají důvod se tu potloukat a vytratí se, až zůstane jen dokonalý mír. Pobýval v klášteře, aby byl s róšim, kterého miloval, s róšim, kterému tolik záleželo na tom, kdo Leonard je, a zároveň mu na tom vůbec nesešlo. Mizel ze světa, aby tu tvrdě pracoval, aby zatloukal hřebíky, aby dával věci do pořádku, přinejmenším fyzicky. Róši chápal, jak Leonard potřebuje odříkání a úspornost, osamění a práci. Dal mu pokyn, ať si najde tenisový kurt a hraje.

18

Místa, kde jsem hrával

Iggy Pop občas vypráví jednu cohenovskou historku. Nahrával desku v Los Angeles a jednou v noci mu Leonard zatelefonoval. „Povídá: ‚Stav se u mě, našel jsem inzerát nějaké holky – píše, že chce milence, ve kterém se pojí syrová energie Iggyho Poppa a elegantní důvtip Leonarda Cohena. Myslím, že bychom se jí měli ozvat jako tým.‘ Iggy odpověděl: ‚Nemůžu, Leonarde, jsem ženatý, budeš to muset zvládnout sám.‘ Tipuju, že se jí ozval,“ odhaduje Iggy. „Ale nevím, jestli si vrznul.“

Iggy Pop byl zvědavý, jak dopadla vaše odpověď té ženě, která hledala lásku inzerátem.

„[Usmívá se] Pokud si vzpomínám, potkal jsem Iggyho na nahrávání, které produkoval můj kamarád Don Was. Ukázal jsem Iggymu výstřižek ze sanfranciských novin, který mi někdo poslal. Rozhodli jsme se, že odpovíme, a abychom dokázali, že jsme praví, Don vyfotil polaroidem, jak sedím s Iggym v kuchyni. Mluvili jsme s tou mladou dámou telefonicky – tedy alespoň já jsem s ní mluvil. Ale k žádnému osobnímu setkání nedošlo.“

Leonard měl pro tuto ženu, která inzerovala pod značkou „Nebojácná“ a jejíž ideály ohledně romantických partnerů byly téměř tak impozantní jako ty jeho, určitě pochopení. To, že společně s Iggym na její inzerát odpověděl, bylo praktickou ukázkou, jak umí uskutečňovat nemožné – byť jen na okamžik a někomu jinému než sobě. Leonard už nějaký čas bojoval s nemožnostmi, například se snažil dokončit další album. Už více než tři roky psal, přepisoval a zavrhoval nápady. Když měl konečně něco, co by se podle něj nahrát dalo, stejně dospěl k názoru, že to v jeho podání nezní dost upřímně a že to musí znovu přepsat. Leonard mluvil vážně, když říkal, že už nikdy nechce udělat další album, a myšlenka zabalit to a jít do kláštera nebyla míněna žertem. I když by to pro něj nebyl lehký život, připadal mu lákavý ve srovnání s tím, jak těžkou námahou se pro něj stalo psaní písní.

Doufal, že album Various Positions oživí jeho kariéru, pomůže mu najít písničkářskou sebedůvěru a zbaví ho finančních starostí. Nic z toho se ale nestalo. Matu Snowovi z Guardianu řekl, že potřebuje „spoustu vůle, aby měl pořádek v práci“, ale „ani všechna vůle světa mi nepomůže mít pořádek v životě. Když je člověk pitomý… Jak stárnete, začnete se hodně soustředit na práci, protože vám to pomůže tříbit charakter. Je to oblast, kde si můžete svůj svět uspořádat. Nemůžete se oprostit od následků svých činů, ale v práci se můžete k věcem vracet.“1 Jak řekl, zanechal za sebou „zmařených deset nebo patnáct let zničených rodinných vztahů a hotelových pokojů kvůli představě, že můj hlas je důležitý, že ve vesmíru něco znamenám… No, po dostatečném počtu osamělých nocí vám přestane záležet na tom, jestli ve vesmíru něco znamenáte nebo ne.“2

Pořád ale pracoval. Žil sám a nahrával sám, bez kapely, bez producenta, jen se zvukařem – pomalu a bolestivě, tempem pohybujícího se ledovce. Trávil dlouhá období v Montrealu, takže několik nových písní nahrál tam, ve studiu Tempo. Anjani Thomasová tou dobou shodou okolností také žila v Montrealu. Její partner Ian Terry byl ve studiu hlavním technikem a Anjani k některým písním nazpívala doprovodné vokály. „Byla to čistě sólová záležitost,“ říká Leonard, „protože jsem měl v hlavě velmi jasnou představu, jak chci, aby to znělo, a používal jsem spoustu syntezátorů.“3 Ale v roce 1987 dospěl Leonard do stavu, kdy se mu další pár uší hodil. Nadchlo ho, jak Roscoe Beck udělal desku Famous Blue Raincoat, tak mu zavolal a požádal ho, aby zamluvil v Los Angeles studio.

Beck vzpomíná, jak poprvé slyšel píseň First We Take Manhattan, kterou Leonard poskytl Jennifer Warnesové pro její album. Všiml si, jak je „harmonicky propracovaná. Už to nebyly jen folkové písničky na kytaru. Leonard začal skládat na klávesách, psal z jiné perspektivy.“ Leonard si teď zvykl hrát nové písně sám a snažil se pro album pokud možno co nejvíc zachovat ten prostý, nezdobený zvuk. „Napřed si nebyl jistý, jestli k tomu vůbec zvát nějakou kapelu,“ říká Beck. „Myslím, že jsme se společně rozhodli, že zatím nikoho nechceme, že ty písničky natočíme jen tak, jak je hrál na ty svoje klávesy.“ Leonard své varhánky Casio za devadesát devět dolarů už vyměnil za klávesy značky Technics, ale pořád to byl jen primitivní syntezátor bez oddělených výstupů, což nahrávání dost komplikovalo. Technici, zvukaři, klávesisté a autoři samplů uvedení u jednotlivých písní svým počtem daleko převyšují tradiční muzikanty. Použili automatické bubeníky, syntezátorové smyčce a naprogramované rytmy, ale také snad nejjednodušší klávesovou hru, jaká se kdy objevila na albu významné společnosti – hrdě jedním prstem vyťukané sólo v písni Tower of Song. Když se práce na albu chýlila ke konci, přivedli „ještě pár lidí, aby to osladili“, říká Beck. Patřil k nim Sneaky Pete Kleinow s pedálovou steel kytarou v písni I Can’t Forget, John Bilezikjian na laúd v Everybody Knows a houslista Raffi Hakopian v Take this Waltz – tuto píseň Leonard nahrál už předtím v Paříži pro album na počest padesátého výročí Lorkovy smrti. Jennifer Warnesová ho svými vokály doprovodila v několika písních – zpívá mimo jiné chytlavé retro popové „dů dam dam dam“ v Tower of Song.

Dokončili osm písní, dohromady měly čtyřicet minut – na vinylovou desku by to stačilo, na kompaktní disk to ovšem bylo málo. Leonard se tedy snažil o devátý kousek. Napřed s Beckem nahráli novou verzi Anthem, se smyčci a dalšími stopami, pak ji ale Leonard zase vyřadil. Potom se pustili do první verze Waiting for the Miracle. Zněla úplně jinak, než jak ji známe teď, Leonardovi se líbila a hned to nadšeně telefonoval Beckovi. O tři týdny později mu zavolal znovu s tím, že přepsal text a potřebuje znovu natočit zpěv. Beck pak ve studiu zjistil, že Leonard změnil i melodii „a neseděla s dřívější nahrávkou“. Na nové verzi pracovali do noci. „Zpěv jsme točili několikrát po sobě a Leonard už toho měl plné zuby. Nakonec řekl: ‚Mám dost, dej to do kupy.‘“ (Což znamenalo zkombinovat konečnou verzi zpěvu z nejlepších úryvků jednotlivých nahrávek.) Leonard si někam lehl a prospal se, zatímco Beck pracoval. „Zrovna když jsem to měl pohromadě, Leonard se probudil, přišel do místnosti režie a řekl: ‚Tak ukaž.‘ Pustil jsem mu to a on povídá: ‚To je děs.‘ Sebral se a odešel.“

Než byla tato píseň hotová, prodělala ještě několik změn. V jednu chvíli ji Leonard dal Sharon Robinsonové (i když od turné v roce 1980 nespolupracovali, zůstali blízkými přáteli) a ta mu pak přinesla „zcela odlišnou verzi,“ říká Beck, „ve které jsem hrál na kytaru. Sharonina verze se mi opravdu líbila, ale ani ta nebyla finální“ (definitivní verzi známe z alba The Future z roku 1992). Ale na album se nakonec dostala další písnička, kterou Cohen vytvořil spolu s Robinsonovou. Jednou jí při návštěvě u ní doma podal papír s textem a zeptal se jí, jestli by na to mohla napsat melodii. Byla to litanie světobolné cynické moudrosti. Robinsonová text zhudebnila a vznikla píseň Everybody Knows.

Beck při práci na tomto albu velmi vnímal, jak se Leonardův hlas změnil. „Říkal jsem si: ‚No teda, Leonard objevil úplně novou hlasovou polohu.‘ Vždycky měl i barytonovou barvu, třeba v písni Avalanche používal hluboký prsní hlas, ale teď tuhle polohu opravdu využíval a hlas mu postupně nabýval naléhavosti.“ Jeho projev byl lakonický, až recitativní, připomínal starého francouzského šansoniéra, který omylem zabrousil do disca. Zpíval uhlazeně a zvolna. Jak napsal jeden britský kritik, Leonard prodléval na každém slovu „jako člověk, který se plazí po chodníku“.4 Hlas měl teď hluboký a suchý, tajemný a čarovný jako jeho písně. V jeho novém albu bylo všechno. Bylo uhlazené a způsobné, ale velmi lidské, bylo brutálně upřímné, ale velmi přístupné, a jeho písně pokrývaly všechna témata: sex, sofistiku, lásku, touhu a humor. Ten obzvlášť.

Narodil jsem se tak

Neměl jsem volbu

Narodil jsem se s darem

zlatého hlasu

TOWER OF SONG, ALBUM I’M YOUR MAN

Humor byl v Leonardových písních odjakživa, spousta lidí ho v nich ale nedokázala najít. Býval černý a ironický a většinou namířený proti Leonardovi. Ale jeho žerty nebyly nikdy tak otevřené jako na tomto albu.

Album I’m Your Man vyšlo v únoru 1988 v Británii a v Evropě a o dva měsíce později ve Spojených státech a v Kanadě. Titulní píseň je vyznáním lva salonů, který padá na kolena, vyje k nebesům, snaží se odhalit, co ženy chtějí, a je připravený dát jim to v jakékoliv požadované formě. Zatímco k popěvku o lásce, sexu a Bohu Ain’t No Cure for Love Leonarda inspirovaly zprávy o krizi AIDS, píseň I’m Your Man zobrazuje jeho vlastní postoj k lásce: že je to smrtelné zranění, kterému se nemůže vyhnout, stejně jako se Ježíš nemohl vyhnout kříži. Píseň I Can’t Forget byla původně o exodu Židů z Egypta. Leonard je v ní zase jednou na cestě, ale není schopný vzpomenout si na její důvod poté, co tak dlouho žil v mýtu sebe sama. Everybody Knows je nakažlivý chvalozpěv pesimismu. First We Take Manhattan je pravděpodobně jediná eurodisco skladba na světě na téma holokaustu a války mezi pohlavími. Tower of Song vypráví o těžkém, osamělém, vězeňském životě skladatele. Zachází tak daleko, že veršem „Zítra nás odvedou do té věže u trati“ naznačuje koncentrační tábor, tentokrát se ale nekochá sám sebou, jak by člověk v tomto typu písně mohl čekat. Místo toho si ze sebe tropí posměch. Pořád ještě „touží po lásce“, ale také se mu stýská „po místech, kde hrával“ a přes všechnu tu těžkou dřinu to nemělo žádný význam ani pro ženy, ani pro Boha, ba ani pro budoucí pop music – vždyť jeho pracovna ve věži písní je sto pater pod pracovnou Hanka Williamse.

Fotografie na přední straně obalu ukazuje Leonarda v elegantním proužkovaném obleku. Má nasazené sluneční brýle po vzoru francouzských filmových hvězd, vlasy ulízané dozadu a jeho tvář bez úsměvu je neproniknutelná jako obličej mafiána. V ruce nemá ani pistoli, ani mikrofon, ale napůl snědený banán. Ten snímek pochází z bývalé montovny firmy Ford v kalifornském Wilmingtonu, z obrovské haly plné oken s rozlehlým krytým parkovištěm, které často slouží při natáčení filmů. Jennifer Warnesová tu natáčela video pro svou verzi písně First We Take Manhattan a Leonard svolil k tomu, že se ve videu objeví. Sharon Weiszová, PR pracovnice nahrávací společnosti Jennifer Warnesové, tam fotografovala zrovna ve chvíli, kdy se otevřely kovové dveře obrovského nákladního výtahu a vystoupil Leonard s banánem v ruce. „Otočila jsem se, vyfotila jsem ho a hned jsem na to zapomněla,“ říká Weiszová. „Když jsem dostala náhledy fotek a uviděla ji, řekla jsem si, že je zábavná, nechala jsem ji vytisknout a poslala jsem mu ji. O pár týdnů později mi zavolal a zeptal se: ‚Co byste na to řekla, kdybych ji dal na obálku svého alba?‘ Ani jsem nevěděla, že točí desku. Zeptala jsem se ho, jak se jmenuje, řekl I’m Your Man, já se začala smát a nemohla jsem přestat.“ I když Leonardův postoj na té fotce byl dílem náhody, musel si všimnout, že se v něm obrazí všechna ta heroičnost a absurdita, která provázela vznik desky.

Díky I’m Your Man začali Leonarda brát jinak. Z temného, ztýraného básníka se stal oficiálně cool umělec, a to nejen v očích mladých fanoušků. Ačkoliv ta muzika zněla jinak než jeho rané desky, připadala posluchačům ihned povědomá, ryzí a nadčasová, a tyto kvality z ní učinily klasiku. Vydání I’m Your Man předcházel v lednu 1988 singl First We Take Manhattan – jedna ze dvou písní, které už mnoho fanoušků znalo z alba Jennifer Warnesové. Deska Famous Blue Raincoat bezesporu pomohla připravit cestu pro Leonardovo osmé album, a to obzvlášť ve Spojených státech. I’m Your Man po této cestě kráčelo díky svým pozitivněji laděným písním a modernějšímu zvuku. Sklízelo úspěch – bylo to nejúspěšnější Leonardovo album od počátku sedmdesátých let, ve Spojených státech dokonce nejúspěšnější od jeho debutu. V několika evropských zemích se dostalo na první příčku, v Norsku dostalo platinovou desku, v Kanadě zlatou, v Británii stříbrnou – zde se stačilo prodat tři sta tisíc kopií ještě předtím, než jej vydali v Americe. Dokonce i ve Spojených státech se prodávalo dobře. Leonard to v žertu vysvětlil úplatkem, který poslal marketérům Columbie v New Yorku.

Tenhle vtip vymyslel se Sharon Weiszovou, na kterou se obrátil, aby mu pomohla desku propagovat. „Měl se svou gramofirmou takový zvláštní vztah, protože odmítli vydat jeho předchozí album Various Positions. Mluvil o tom hodně cynicky,“ říká Weiszová. „Takže jsem potřebovala zjistit, jak s nimi jednat a jestli vůbec mají o jeho novou desku zájem.“ Nijak zvlášť je zřejmě nezajímala, alespoň pokud lze soudit z toho, jak málo lidí z Columbie se účastnilo newyorské oslavy, kde Leonardovi mezinárodní oddělení firmy udělilo křišťálový glóbus za prodej pěti milionů desek mimo území Spojených států. „Od té doby to byl svým způsobem boj nás dvou proti celému světu,“ vzpomíná Weiszová. Připravila seznam jmen všech možných propagačních agentů Columbie po celých Spojených státech a Leonard každému z nich poslal vlastnoručně podepsaný dopis.

„Dobrý den,“ stálo v něm na obyčejném šedém listu papíru s datem 1. dubna 1988. „Nejsem si jist, jak to chodí, takže Vás prosím o pochopení. Příští týden mi vyjde nové album I’M YOUR MAN. V Evropě už to je hit a pojedu tam na velké koncertní turné. Pokud jde o toto nové album ve Spojených státech, vím, že se mohu spolehnout na Vaši podporu. Kdybyste se kvůli mně obtěžoval na pár míst zatelefonovat, budu Vám upřímně zavázán. Dovoluji si přiložit pár dolarů na pokrytí výdajů s telefonováním. Předem děkuji za Vaši pomoc. S úctou Leonard Cohen.“ Dopis uzavírala douška: „P. S. Mám toho ještě víc.“ („Hodně jsme váhali, jestli by ty dolarové bankovky měly být zbrusu nové, nebo hodně staré,“ vzpomíná Weiszová, „a nakonec jsme vybrali takové, které vypadaly skutečně opotřebovaně.“)

Album I’m Your Man chválily kritiky na obou stranách Atlantiku. John Rockwell z New York Times jej nazval „mistrovským dílem“, Mark Cooper napsal pro britský rockový časopis Q, že je to nejlepší Leonardovo album od poloviny sedmdesátých let. Leonard přivedl k dokonalosti „umění být Leonardem Cohenem… tradičně skvělé melodie a stárnoucí básník, který bere sám sebe velmi vážně, ale pak mu blýskne v očích“.5 „Na to album napsali recenze všichni velcí kritici té doby, a všechna ta hodnocení byla výjimečná,“ říká Weiszová. Ti, kteří si už mysleli, že Leonard zmizel ze scény, oslavovali album jako comeback.

Sedmého února odletěl Leonard do Evropy poskytovat propagační rozhovory. Netrpělivě očekávané koncertní turné mělo začít v dubnu. Leonard se kvůli jeho přípravě vrátil do Los Angeles, ale byl tu vážný problém. Jeho manažer umíral. Marty Machat byl vážně nemocný, měl rakovinu plic. Všem okolo bylo zřejmé, že mu už není pomoci, Machat byl ale stále přesvědčený, že se z toho vykřeše. Byl začátek března, do turné zbývalo už jen pár týdnů, a Leonard začínal být nervózní. Machat a jeho zástupce dostali jako zálohu na turné spoustu peněz a Leonard k nim potřeboval mít přístup. Když Martymu zavolal, telefon zvedla Avril, Martyho milenka.

Steven Machat vzpomíná: „Otec byl velmi tichý a stydlivý, Leonard taky mluvil tiše a velmi vážně, a mezi nimi jako zprostředkovatelka stála Avril.“ Machat otcovu milenku neměl rád, podle něj to byla „žena, které táta dával peníze, aby se starala o Leonardovu propagaci“, někdo, koho si otec „držel, protože si myslel, že ji chce mít poblíž Leonard Cohen“. Steven Machat neměl rád ani Leonarda. „Od první chvíle se mi nelíbil. Nikdy se vám nepodívá do očí, nikdy. Hraje si na oběť.“ Ale podle Stevena Marty Machat Leonarda miloval, udělal by pro něj cokoliv na světě. A protože ho dost možná měl i raději než svého syna, vztahy mezi Stevenem a Leonardem to poznamenalo. „Táta si s Leonardem věčně volal. Na všecky kašlal, chtěl akorát ty prachy, ale Leonarda, toho poslouchal vždycky. Když se Leonardovi udělalo zle, táta z toho byl hned celý vedle – ‚Ach, Leonard se nastydl.‘ Bylo to zajímavé. Když se Leonard vypravil do Izraele, aby předstíral, že chce bojovat ve válce, táta si zničehonic vzpomněl, že má v sobě židovskou krev.“

Steven si byl vědom toho, že jeho otci nezbývá mnoho života. Měl pocit, že už kolem něj krouží supi, a řadil mezi ně i Leonarda. Ale Leonard měl před sebou důležité turné po vydání alba, od kterého si sliboval největší komerční úspěch své kariéry, a jen se snažil postarat o to, aby všechno dobře dopadlo. Steven Machat říká, že se na něj Leonard obrátil s prosbou o pomoc a on kvůli otci souhlasil. Snad to tak bylo, i když platilo známé pravidlo, že Leonard hledá radu u právníků a pomoc u žen. S Martyho souhlasem se Avril vypravila s Leonardem do banky vybrat peníze, které potřeboval. Martyho sekretářka a asistentka Kelley Lynchová se nabídla, že zařídí administrativní záležitosti kolem turné. Když 19. března 1988 Marty Machat ve věku šedesáti sedmi let zemřel, odnesla si z jeho kanceláře všemožné dokumenty, o kterých právníci prohlásili, že si je může vzít. Patřily k nim i papíry týkající se vydavatelské společnosti, kterou Machat pro Leonarda zřídil. Lynchová ty listiny odvezla do Los Angeles, kde si zařídila kancelář a začala pracovat na tom, aby se pro Leonarda stala stejně nepostradatelnou jako předtím Marty. Po čase se stala Leonardovou milenkou a pak jeho manažerkou.

Roscoe Beck mezitím pracoval na sestavení kapely pro turné. Leonard po něm chtěl, aby jel také jako hudební režisér, ale Beck měl naplánovanou práci na albech Erica Johnsona a Ute Lemperové. Leonard tedy vyrazil s kapelou, kterou tvořili Steve Meador a John Bilezikjian (ti se účastnili už jeho turné v letech 1979–1980), Steve Zirkel (basa), Bob Metzger (kytara a pedálová steel kytara), Bob Furgo a Tom McMorran (oba klávesy) a dvě nové doprovodné zpěvačky, Julie Christensenová a Perla Batallová.

Tvořily pozoruhodnou dvojici. Julie byla nápadná, sošná blondýna, v osmdesátých letech zpívala se svým tehdejším manželem Chrisem D. v ostré losangeleské punkové kapele Divine Horsemen. Perla byla čiperná drobná bruneta, jejíž předkové pocházeli z Jižní Ameriky. Měla vlastní skupinu a zkušenosti s jazzem a rockem. Obě měly styl a šmrnc a byly to také zkušené zpěvačky, které už dříve společně vystupovaly. Christensenovou přijali na turné jako první. Beck ji znal z Austinu, kde zpívala jazz a občas se přidávala ke skupině Passenger. Christensenová si pamatuje, že viděla Passenger po návratu z Leonardova turné v roce 1980 a všimla si, že „všichni přijeli zpátky dočista proměnění, hotoví světáci, úplně to z nich vyzařovalo“. Proto neváhala, když ji Beck pozval na konkurz pro Leonardovo turné v osmaosmdesátém. Na Henryho Lewyho, který spolu s Beckem dohlížel na zkoušky, udělala dojem nejen svým hlasem, ale i tím, jak dobře znala Leonardovy písně. Zpívala si je s matkou u klavíru už jako holčička. „Nemusela jsem se Leonardovi předvádět,“ vzpomíná Christensenová, „ale chtěl se se mnou setkat, protože jet s někým na turné je něco jako dočasné manželství.“ Při obědě jí Leonard řekl: „Bude to hodně těžké turné, každý týden čtyři nebo pět koncertů pokaždé v jiném městě.“ Christensenová vzpomíná, že mu se smíchem odpověděla: „‚Leonarde, já jsem zpívala v klubech jako CBGB nebo Mab, vím, co to obnáší převlékat se po zadělaných záchodech nebo chodit čurat na chodník.‘ Brala jsem to stylem ‚tak si vyhrneme rukávy a jdeme na to‘.“ Leonarda si tímhle přístupem okamžitě získala.

Když Beck pozval na konkurz Perlu, hned šla do obchodu a koupila si všechny Leonardovy desky, které našla, protože na rozdíl od Julie s jeho písničkami nevyrůstala. Protože se to ale stalo ve Státech, moc desek v obchodě nenašla. Roscoe jí beztoho řekl, ať si nic nepřipravuje, protože, jak Perla vzpomíná, „z devadesáti devíti procent šlo o to, jaký pocit ze mě bude Leonard mít. Byla jsem z toho nervózní. Pamatuji se, jak jsem tam přišla od hlavy k patě v bílém, a Leonard byl oblečený kompletně v černém. Jen jsme se na sebe podívali, začali jsme se smát a bylo to.“ I ona Leonarda okouzlila. „Ale to hlavní kouzlo nastalo, když jsme společně s Julií začaly zpívat. Umíme si hudebně vzájemně číst myšlenky, nikdy jsme si nepotřebovaly vysvětlovat, která bude zpívat který hlas, přirozeně jsme se střídaly a prolínaly. Jako doprovodná dvojice jsme byly opravdu dobré a na pódiu to bylo znát.“ Když odlétali do Evropy, Perlini rodiče ji přišli vyprovodit na letiště. „Bylo to poprvé, co jsem cestovala do zahraničí. Můj táta byl hodně staromódní, byl vážně nemocný, ale elegantní, chodil v obleku – podobně jako Leonard – a to, že cestuji do Evropy, pro něj bylo opravdu něco. Požádal Leonarda, aby na mě dával pozor, dali si na to ruku a Leonard mu to slíbil.“

Turné obnášející padesát devět koncertů během tří měsíců začalo v Německu 5. dubna 1988. „Mezi všemi lidmi na turné panovaly dobré vztahy,“ říká Julie. „Leonard prostě uměl fungovat jako táborový vedoucí. Zavedli jsme tam takovou věc, že když jsme kvůli časovým posunům při létání nemohli v noci usnout, člověk pověsil zvenku na dveře cedulku na kliku, to znamenalo, že jste vzhůru a že kdokoliv může dál. Několikrát jsem takhle byla v Leonardově pokoji, něco malého jsme snědli a povídali jsme si.“ Perla vzpomíná, že Leonard vypadal „velmi spokojeně a byla s ním legrace. Spousta lidí ho z téhle stránky nezná, ale on byl snad nejzábavnějším člověkem, jakého jsem potkala, někdy byl tak vtipný, že jsem se mohla smíchy potrhat.“ Když s Julií spontánně zaimprovizovaly na pódiu kabaretní výstup, s gustem se k nim připojil. Během španělské části turné nechal Leonard Perlu překládat publiku, co mezi písněmi říká. Tyhle jeho proslovy mohly být v závislosti na jeho náladě a na množství vypitého červeného vína dlouhé, složité, někdy i nevhodné. Perlu, která vyrůstala hlavně v anglicky mluvícím prostředí, to občas děsilo. „Každý večer jsme byli jako na jehlách, co zase řekne,“ vzpomíná. „Bylo to zábavné a někdy stejně riskantní jako divadelní improvizace.“

V Evropě fanoušci Leonarda často pronásledovali. „Pořád se kolem nás motaly ženy, a vlastně i muži,“ líčí Julie, „a každý se ptal: ‚Kde bydlí Leonard?‘“ Ve Švédsku se museli probojovávat davem dívek, aby se dostali na trajekt do Dánska. Perla říká: „Když šel Leonard po ulici nebo si sedl do kavárny, lidi za ním chodili a nedopřáli mu ani trochu soukromí. Ale on z toho měl upřímnou radost. Chodili jsme spolu na dlouhé procházky po ulicích a myslím, že byl ve svém živlu. Užíval si popularitu.“ V Británii o něm BBC natočila dokumentární film Písně ze života Leonarda Cohena a z Buckinghamského paláce mu poslali pozvánku na charitativní koncert nadace prince Charlese, kam přišel Eric Clapton, Elton John, Peter Gabriel a skupiny Dire Straits a Bee Gees. Julie vzpomíná: „Peter Gabriel přišel k Leonardovi s několika jeho alby, aby mu je podepsal. Jednal s ním jako pokorný žáček: ‚Mohl byste mi prosím podepsat tohle? A tohle je pro mého syna.‘“ Princ Charles byl také velkým Leonardovým příznivcem. „To aranžmá je fantastické, a také slova, texty, všechno,“ řekl princ v rozhovoru pro britskou televizi. „Je to pozoruhodný muž a má neuvěřitelně uvolněný, drsný hlas.“6 Na Islandu Leonarda přijala samotná prezidentka.

V předvečer Dne nezávislosti se vrátili letecky do Spojených států. Na rozdíly mezi evropskou a americkou částí turné byl už Leonard zvyklý, ale koncert 6. července v síni Carnegie Hall proběhl skvěle. Byl vyprodaný a přišla spousta novinářů. „Vzpomínám si, že mě tenkrát napadlo, že kdyby tam někdo odpálil bombu, vymazal by americkou rockovou novinařinu ze světa, lidí z médií tam bylo jako psů,“ říká Sharon Weiszová. Kritik Ira Mayer z New York Post napsal: „Kdyby existovala cena za emoce v popu, zasluhoval by ji nesporně Cohen. Dal úžasným způsobem průchod všem pochybám, obavám, touhám, vzpomínkám a zklamáním, ze kterých se ve dvacátém století skládá láska.“

Po dvou koncertech na Západním pobřeží, v Berkeley a v Los Angeles, následovala tříměsíční pauza, v říjnu severoamerické turné pokračovalo. Na Halloween vystoupili v Texasu v populárním televizním pořadu Austin City Limits vysílaném na PBS. Šestnáctého listopadu turné skončilo tam, kde začalo – v New Yorku. New York Times zvolily desku I’m Your Man albem roku. Leonard v New Yorku zůstal. Adam a Lorca tu teď bydleli a do svátku světel, chanuky, zbývalo jen několik týdnů. Leonard si pronajal pokoj v hotelu v jedné z méně honosných čtvrtí na Manhattanu a začal se chystat na svátky.

Pro spoustu muzikantů, kteří začali nahrávat v šedesátých letech, byla osmá dekáda těžkou dobou. Obtížně se vypořádávali se všemi změnami, které přinášel čas – místo podstaty záleželo více na stylu, místo hippies přišli mladí a úspěšní yuppies, vinylové LP desky vyklidily pole s nástupem lesklých cédéček, módní drogy už nesloužily k rozšíření vědomí, ale k podpoře ega. Leonard sice měl v první polovině osmdesátých let také problémy přizpůsobit se, ale do konce dekády se adaptoval mnohem úspěšněji než většina jeho vrstevníků. Měl styl, byl elegantní, používal syntezátory a video. Dva skvělé klipy natočila Dominique Issermannová, které věnoval album I’m Your Man. (Kolem obrázku tančícího muže a ženy je napsáno: „Všechny tyhle písně jsou pro tebe, D. I.“)

Album I’m Your Man se prodávalo lépe než všechna předchozí. „Ve smyslu mé takzvané kariéry to bylo samozřejmě znovuzrození,“ říká Leonard. „Ale v osobním smyslu se to tak dá chápat jen těžko. To album vznikalo jako obvykle v neutěšených a nezdravých podmínkách.“7 Suzanne se s ním soudila o peníze a jeho milostný poměr s Dominique se rozpadal. Kroky tohoto komplikovaného tance už Leonard dobře znal: po intimitě přijde odcizení, rozchody a smíření, běh na místě a pak, když hudba utichne, sbohem. Po romantickém vztahu často následovalo trvalé přátelství – Leonard udržoval dobré vztahy s řadou svých bývalých milenek, jen málokterá vůči němu pociťovala nepřátelství. Okamžitým následkem ukončení milostného vztahu býval příliv svobody. Po něm ovšem následovala deprese, které dával Leonard průchod v básních nebo písních.

Leonard v několika rozhovorech tvrdil to, o čem svědčí i závěrečný verš písně Chelsea Hotel #2 – že není sentimentální ani nostalgický, že se neohlíží k minulosti. Z hlediska náboženství se to jeví jako správný postoj: když se Lotova žena ohlédla na Sodomu, proměnila se v solný sloup. Jako autor Leonard sice často nahlížel do sebe nebo do lidí kolem sebe, ale také se vciťoval do milenek, se kterými se rozešel. V Oblíbené hře se Leonardovo fiktivní alter ego těší na rozchod s dívkou, kterou miluje, a píše jí: „Milovaná Shell, kdybys mi to dovolila, vždycky bych byl šest set kilometrů od Tebe a psal Ti krásné básně a dopisy… Bojím se žít jinde než v očekávání.“73 Leonardovi jako autorovi tato paradoxní intimita na dálku zřejmě prospívala. Leonardovi jako člověku – to už bylo složitější. Často se takto cítil zoufalý a v zoufalství se obracel k Bohu. Ale róši mu řekl: „Nemůžeš žít v Božím světě. Tam nejsou restaurace ani záchody.“8

V Los Angeles neměl Leonard do čeho píchnout, takže ho přepadly deprese. Jak řekl, přicházely „v cyklech“9 – někdy dokonce i v době, kdy se mu dařilo, za což se styděl. „Člověk by myslel, že úspěch vám pomůže dát si do pořádku osobní záležitosti,“ řekl, „ale tak to nefunguje.“10 A když se mu nedařilo, deprese ho mohla dostat do nebezpečné vývrtky.

„Nikdy jsem nevěděl, odkud to přijde, a zkoušel jsem všechno, abych se toho zbavil, ale nic nefungovalo.“

Co jste zkoušel?

„No, vyzkoušel jsem všechno, co je, všechna antidepresiva před prozacem, třeba demerol, desipramin, inhibitory MAO.“

A valium? Nebo morfin?

„Ne, morfin ne. To by mě zabilo. Ale vyzkoušel jsem všechno po zoloft a wellbutrin. Bral jsem všechno, co bylo. A většinou jsem se pak cítil hůř než předtím.“

Takže pokud jde o farmaceutika na deprese, jste odborník?

„Myslím, že ano. Ale nic mi nefungovalo.“

Leonard řekl herečce Anjelice Hustonové: „Když jsem bral prozac, mé vztahy k okolí se zlepšily. Docela jsem na minutu na dvě dokázal nemyslet na sebe.“ Pak ale prozac brát přestal: „Nezdálo se, že by měl nějaký vliv na mou melancholii, na mé temné vize, a navíc zcela likviduje sexualitu.“11 Přátelé mu doporučovali psychoterapii, ale té, jak řekl „nikdy moc nevěřil. Neměl jsem důvěru v to, že tenhle vynález k něčemu je. Mám spoustu přátel, kteří chodili na psychoterapii celé roky, a když jsem je viděl, bylo mi jasné, že jim to moc k užitku nebylo. Takže jsem nikdy nevěřil, že by to pro mne mohlo mít nějaký význam.“12 Možná měl Leonard pocit, že jako bývalý předseda debatního kroužku a člověk, kterého schopnost ovládat slova živí, by strčil do kapsy každého, kdo chce léčit skrz mluvení. Měl také svou důstojnost a takřka britský přístup, že musí něco vydržet. Leonard nebyl povaha na to, aby čekal, že mu má od trápení někdo pomoci. Amfetaminy mu načas pomáhaly, pokud jich neužíval moc a příliš dlouho, ale už mu bylo přes padesát a nechtěl je brát. Ulevoval mu také alkohol a sex – Leonard se v jistém smyslu stal expertem na samoléčbu. Ale nejlépe ze všeho mu zřejmě dělal pravidelný režim. Dlouhé hodiny meditací a studia stráveného s róšim sice nevyléčily jeho deprese, ale pomáhaly mu nahlížet situaci z užitečnější perspektivy. Došel k poznání, že jeho deprese „souvisí s izolací“13 jeho já – s izolací, kterou se snažil řešit prostřednictvím různých duchovních aktivit. Ve světě restaurací a záchodů to ale bylo těžké.

Pokud šlo o jeho práci, po dlouhé době ho svět zase oslavoval. Díky úspěchu I’m Your Man se do britských žebříčků znovu probojovalo i jeho album Best Of a jeho americká gramofirma se konečně rozhoupala k opožděnému vydání podceňovaného alba Various Positions. V Kanadě sklízela Leonardova poezie chválu na výstavě v národní knihovně. Leonard a jeho hudba se objevili v televizním pořadu A Moving Picture (Pohyblivý obraz), což byla taneční fantazie Kanadského národního baletu. V únoru 1989 pobýval Leonard v New Yorku, kde ho pozvali do televizní show Night Music moderované Davidem Sanbornem a Joolsem Hollandem. Mezi mladšími producenty pořadu byl i Hal Willner.

Willner říká: „Stejně jako si lidé pamatují, kde se dozvěděli o atentátu na Kennedyho, si člověk zapamatuje, kdy a kde poprvé slyšel zpívat Leonarda Cohena. Já poprvé slyšel Suzanne na rozhlasové stanici WDAS ve Filadelfii. Byl jsem tehdy velmi mladý, nepodobalo se to ničemu, co jsem znal. U Leonarda jsem ještě víc než u Dylana vnímal hudbu jako poezii. Když jsem se přestěhoval do New Yorku, byl jsem na praxi u společnosti Warner Bros. – někdy v té době, když natáčeli Death of a Ladies’ Man. Už tehdy jsem vnímal, že je v hudebním byznysu velmi kontroverzní postavou. Lidé ho buďto brali, nebo ne, nic mezi tím neexistovalo. Ta deska na mě měla ohromný vliv. Docu Pomusovi se taky líbila, v jednom kuse jsme si ji pouštěli.“ Willner považoval album I’m Your Man za „mistrovské dílo“. Šel do newyorského divadla Beacon Theatre na poslední koncert Leonardova turné a popisuje to jako „jeden z nejlepších koncertů, jaké jsem viděl. A protože měl kvůli albu být v televizi, zařídil jsem, aby byl v našem pořadu.“

Willner už byl tehdy známý díky produkci desek a koncertů, na kterých se různě poskládané sestavy muzikantů a zpěváků věnují výhradně coververzím. Sám říká: „Snažil jsem se kombinovat věci, které dohromady působily jako z říše fantazie.“ Stejným způsobem pojal i Leonardovu účast v Night Music. „Leonard řekl, že chce zahrát Tower of Song, ale v hlavě už mi běželo, že by šlo udělat Who by Fire s Leonardem a Sonny Rollinsem, který byl také hostem pořadu. Když muzikanti jamují, obvykle si vybírají hybnější skladby, tohle je píseň s duchovním aspektem, ale já si byl jistý, že to lidé vezmou.“ Když s tou myšlenkou přišel za Leonardem, „odmlčel se. Pak váhavě řekl: ‚A půjde do toho?‘“ Při zkoušce působil Leonard opatrným dojmem. Sonny Rollins ho bedlivě sledoval, jako kdyby se mu pokoušel dostat do hlavy. Leonard se ohlédl a viděl, že mu Julie a Perla kryjí záda. Usmály se na něj a Leonard začal zpívat Who by Fire. Pak, jak vzpomíná Willner, „Sonny Rollins, který tam celou dobu seděl a upřeně hleděl na Leonarda, uchopil saxofon a začal to kvílet nějak po svém“. Jak říká Julie, po zkoušce Rollins, „ten saxofonový král, ten mistr“ přišel za ní a tiše se jí zeptal: „Myslíte, že se panu Cohenovi líbí, jak to hraju?“

V Los Angeles začala vlna veder. Leonard seděl v koutě obýváku v patře svého dvojdomku a hrál si na syntezátor Technics – trávil tím spoustu času, když zrovna nepotřeboval být někde jinde. Ve své cele s holou dřevěnou podlahou a prázdnými bílými zdmi, kde ho nerozptylovaly ani obrazy, ani nic jiného, byl spokojený. Otevřenými okny proudil dovnitř horký vzduch. Leonard sice uvažoval o klimatizaci, ale k tomu, aby si ji nechal zabudovat, se měl dostat až v příští dekádě. Vyrušilo ho zvonění telefonu. Volala mu mladá přítelkyně Sean Dixonová a její hlas zněl rozrušeně. Prosila Leonarda, aby k ní zašel. Seznámili se, když Leonard natáčel pro album I’m Your Man v Rock Steady Studios – Dixonová tam pracovala na recepci. Leonard se tam jednou vypravil s Leanne Ungarovou pro nahrávky, protože chtěli desku míchat v jiném studiu. Když tam dorazili, našli v Rock Steady Studios jen samotnou Dixonovou. Pečovala o ztraceného psa, kterého právě našla na ulici. Leonard se v tu chvíli rozhodl, že zůstanou a udělají mix v Rock Steady Studios. Dixonová vzpomíná: „Denně jsem tam chodila s tím zatoulaným pejskem, který byl hrozně smutný. A když Leonard zrovna měl čas, sedal u mě s tím psem v náruči a nahlas přemýšlel, co by chtěl dělat.“

Teď mu Dixonová telefonovala kvůli kočce. Její spolubydlící odjela do Texasu a nechala jí tam Hanka, dlouhosrstého kocoura neurčitého věku, kterému se následně udělalo hodně zle. Veterináři nemohli přijít na to, co mu je. Byla už u veterináře dvakrát, kocour dostal klystýr a kapačky, ale jeho stav se nelepšil. Hank si v malém bytečku zalezl pod postel a Dixonová měla strach, že umře. Ráno se chystala vzít zvíře znovu k veterináři, ale zjistila, že jí ukradli auto. Jak vzpomíná, „poprosila jsem Leonarda: ‚Nepřijel byste se na něj podívat? Nevím, co mám dělat.‘“

Leonard k ní zajel a ona vytáhla kocoura zpod postele. „Vypadal hrozně, byl za těch několik dnů zanedbaný a všude po sobě měl ty léky, co plival. Ale Leonard hned řekl: ‚Podle mě nevypadá na umření.‘ Navrhl: ‚Já mu zazpívám.‘ Pomyslela jsem si: ‚No nazdar, ten Leonard je fakt cvok,‘ ale on pokračoval: ‚Vážně, to rozvibruje vnitřní orgány, doopravdy to funguje.‘ Byla jsem tak zoufalá, že jsem řekla: ‚No tak dobře, dělejte si, co chcete.‘ Položil Hanka na postel. Stála u ní židle, Leonard se na ni posadil a sklonil se, že měl rty těsně u Hankova čela, a začal prozpěvovat jako někde v klášteře, ‚Óóóóóóóóóóm,‘ velmi hlubokým hlasem, o hodně hlouběji, než normálně zpívá, znělo to jako hřmění. Dělal to deset minut, a je alergický na kočky, takže mu teklo z nosu i z očí a začal už otékat, ale pořád pokračoval. A Hank tam jen tak seděl, nezkoušel utéct nebo ho poškrábat nebo cokoliv. Pak Leonard konečně přestal a řekl: ‚Tak a je to, zlato, už bude v pořádku.‘ Pronesl to s naprostou jistotou.“ Než odešel, dal jí tisíc dolarů – trval na tom, že si za to má koupit nové auto. Hank zalezl zase pod postel. „Ale uprostřed noci jsem slyšela, jak vylézá a jde do kuchyně, a pak jsem slyšela nějaké tiché zvuky z kočičí bedýnky. A pak jsem už jen ráno slyšela, jak se Hank krmí. Nemohla jsem uvěřit, že žere, několik dnů nic nežral. Pak jsem se podívala do té kočičí bedýnky a měla jsem strach, že tam uvidím něco hrozného, ale zvláštní věc, nebylo tam nic. Zázrak kočičí bedýnky. A kocour byl v pořádku. Od té doby už nanejvýš semtam vyzvracel chumáč chlupů, jak to kočky dělají.“

Dixonová zažila u Leonarda doma ještě jeden projev jeho schopností, když měl v kuchyni mravence. „Byli všude po lince a já hledala, čím je postříkat, ale on povídá: ‚Ne. Já je zaženu. Sleduj.‘ Sehnul se k nim, napřáhl prst a začal rozkazovat: ‚Koukejte hned vypadnout z mé kuchyně. Okamžitě. Všichni. Zmizte!‘ Pár minut takhle vyváděl a přísahám, že ti mravenci všichni utekli a už se nevrátili. Zaříkávač koček a mravenců.“

Dva zázraky – stačilo by to na Leonardovo svatořečení. A navíc zázračně nalezl novou lásku a múzu – krásnou blond herečku, chytrou, úspěšnou, skoro o třicet let mladší než on. „Myslím, že srdci nikdo neporučí,“ řekl Leonard. „Pořád se smaží jako šiškebab, bublá a syčí nám v hrudi.“14 Nebo se peče v plamenech pece ve věži písní.

19

Jeremjáš v Tin Pan Alley

„Kupodivu si myslí, že jsme se seznámili, když mi bylo pět nebo šest let,“ říká Rebecca De Mornayová. To by bylo Leonardovi něco přes třicet. Mělo se to stát koncem šedesátých let v Británii, kde Rebecca chodila do školky jménem Summerhill. Leonardova přítelkyně tam dávala své dítě a Leonard přišel do školky zazpívat. Summerhill byla experimentální školka, používali progresivní vzdělávací metody, neměli žádná pravidla. Leonard vzpomíná, že tam viděl chodit učitelku nahoře bez. A také si pamatuje, že tam viděl Rebeccu. „Zeptala jsem se ho: ‚Jak si mě odtamtud můžeš pamatovat?‘ Řekl: ‚Měla jsi v sobě takové světlo.‘ Je to zvláštní, Leonard si pamatuje světlo. Nemá ve zvyku si vymýšlet.“

Rebecca se narodila v Kalifornii, kde vyrůstala až do chvíle, kdy její otec, konzervativní rozhlasový a televizní komentátor Wally George, opustil její bohémskou matku. Od té doby vyrůstala na cestě, doputovala s přestávkami z Austinu až do Austrálie. Její matka byla Leonardova fanynka, a když byla Rebecca malá, pouštěla jí jeho desky. „Pamatuji se, že jsem při jeho hudbě usínala, měla jsem to vlastně jako ukolébavky. Suzanne, The Stranger Song, One of Us Cannot Be Wrong.“ Když se Rebecca začala učit hrát na kytaru, Leonardovy písně patřily mezi první, které se naučila, a když se jako dospívající rozhodla, že chce být písničkářkou, bylo to i díky nim. Ještě jí nebylo dvacet, když se přiklonila k herectví a vrátila se do Kalifornie, kde jako dvaadvacetiletá vykročila na dráhu úspěšné filmové herečky ve filmu Francise Forda Coppoly One from the Heart.

Jako dospělí se Leonard a Rebecca setkali v polovině osmdesátých let na oslavě pořádané filmovým režisérem Robertem Altmanem, dalším Cohenovým fanouškem. Rebecca Leonarda poznala přes celou místnost. Pamatuje si, že šla k němu, „posadila jsem se a dala jsem se s ním do řeči, což rozhodně nemám ve zvyku, když někoho neznám. Měla jsem prostě pocit, že se s ním dá mluvit a že bych to měla udělat. Nevím, co jsem mu říkala, ale vypadal trochu skepticky. Vzpomínám si, že byl hodně zdrženlivý – nevím, jestli se styděl, nebo jestli se měl přede mnou na pozoru. Říká se ‚věř umění, ne umělci‘, a je to skoro vždycky pravda, ale když jsem potkala Leonarda, byl stejně zajímavý nebo možná ještě zajímavější než jeho dílo.“

V roce 1987 se jejich cesty opět setkaly v Los Angeles na koncertě Roye Orbisona A Black and White Night (Černobílá noc), který natáčeli pro televizní společnost PBS. Mezi Orbisonovými hosty byli Bruce Springsteen, Tom Waits, Jackson Browne a Jennifer Warnesová. Leonard byl v publiku a Rebecca také. „Uviděla jsem Leonarda a zase jsem za ním šla: ‚Dobrý den, pamatujete si mě?‘ A on zas nasadil ten skeptický výraz. Bylo to zvláštní, jako by se obával, že jestli se se mnou začne bavit, bude z toho nějaká polízanice. Což možná byla.“ Rebecca se smíchem pokračuje: „Řekla jsem mu: ‚Víte, moc ráda bych s vámi poseděla a popovídala si.‘ Odpověděl prostě: ‚Tak dobře.‘ Znělo to jako neochotná kapitulace.“

Takže poseděli a popovídali si, a pak v tom pokračovali. „Zprvu jsme se přátelili, trvalo to asi dva nebo tři roky. Bylo to čistě jen přátelství, měla jsem tehdy partnera,“ vysvětluje Rebecca. Bavili se o umění a o práci, především o té Leonardově. „Když mě někdo zajímá, vyptávám se na všechno možné, a on mi rád povídal o tom, co dělá.“ Jejich přátelství zvolna a nepozorovaně přerostlo v námluvy. „Ten vztah mi začal dávat smysl. Začali jsme se bavit o našem opravdovém životě, o tajnostech. A po všem tom povídání se to nějak zamotalo, ani pořádně nevím, jak se to stalo, ale zčistajasna jsme se do sebe bláznivě, vášnivě zamilovali. Daroval mi moc krásný prsten. Bylo to neuvěřitelné, ale najednou jsme se měli brát.“

Žádost o ruku – „Ach lásko, vezměme se, byli jsme příliš dlouho sami“ – zazněla v písni Waiting for the Miracle. Ryze cohenovská žádost o ruku: rezignovaná, vesele pesimistická, s narážkami na nahotu a válku. Leonard a Rebecca probírali možnost sestěhovat se, ale prozatím jim vyhovovalo bydlet odděleně. Rebecca měla dům v kopcích, tři kilometry severně od Leonardova domu, kde žila se svými kočkami, a Leonard bydlel v domě s dcerou Lorkou, která pracovala na lince důvěry. V noci ji slýchal skrz holou dřevěnou podlahu, jak v přízemí telefonicky rozmlouvá lidem sebevraždu. O svém vztahu s Rebeccou řekl: „Připadá mi, že to všechno velmi dobře funguje.“ I když měl pocit, že by bylo „neopatrné říci o sobě, že je šťastný“, musel uznat, že si „nemůže stěžovat“.1

Někdo si třeba řekne „no sláva“ nebo „už bylo načase“, ale také vám to může připadat v jistém ohledu zvláštní. Nejde o to, že si Leonard pořídil krásnou milenku, dokonce ani o to, že by byl šťastný, ale že se chystal oženit. Staré východoevropské pořekadlo tvrdí, že muž se má pomodlit jednou, než se vydá na moře, dvakrát, než jde do války, a třikrát, než se ožení, ale v Leonardově případě se zdálo, že se ohledně té třetí záležitosti modlí ustavičně. Nicméně to vypadalo, že by manželství s Rebeccou De Mornayovou skutečně mohlo fungovat. Filmové hvězdy jsou zvyklé brzo vstávat, takže ji nevyvádělo z míry, že si někdo může denně nařizovat budík na půl páté, aby se vypravil do zenového střediska. A při své práci často nadlouho opouštějí domov, takže by jim nemělo vadit, když jejich partneři dělají totéž. Filmové hvězdy jsou ponořené do své práce, mají vlastní příjem, jsou zvyklé mít kolem sebe lidi, kteří jsou duchem nepřítomní nebo zabraní do sebe. Kdo chce ve filmovém průmyslu něco dokázat, musí být velmi vytrvalý. Rebecca De Mornayová byla nejen vytrvalá, ale také mladá, nápadně krásná a velmi sexy. A milovala hudbu, obzvlášť tu Leonardovu. Takže i kdyby se Leonard zapomněl modlit, snad by to teď nemuselo být tak riskantní. Vždyť to vypadalo, že se stal zázrak.

Rebecca vzpomíná: „V té době jsem pracovala na filmu, který byl nakonec největším filmem mé kariéry, a on se snažil dát dohromady album The Future, které se také mělo stát jeho nejúspěšnější deskou v Americe. Měli jsme na sebe vzájemně velmi kreativní, inspirující vliv. Kouřili jsme spoustu cigaret, pili jsme litry kávy – byli jsme spolu, žili jsme, pracovali jsme.“ Rebecca získala důležitou roli ve filmu Ruka na kolébce, hrála vyšinutou ženu, která předstírá, že je chůva. Natáčelo se v Tacomě, na předměstí Seattlu. Leonard jel s ní, „což by se uvolil málokterý muž“, zdůrazňuje Rebecca. Leonard poprvé zažíval vážný vztah se ženou, která byla slavnější a úspěšnější než on, ale vypadalo to, že mu to nijak nevadí. „Bydlel se mnou v domě, který jsem si tam pronajala, ale vlastně se usadil v mém přívěsu a zatímco se natáčelo, skládal si tam se syntezátorem písničky. Poslední skladba alba The Future se jmenuje Tacoma Trailer, a to je ten přívěs.“

Je hezké představovat si, jak si Leonard spokojeně ťuká na syntezátoru, zatímco Rebecca hraje šílenou chůvu, a když Rebecca přijde z práce, zahraje jí písničku. Instrumentálku Tacoma Trailer měl hotovou rychle. Rebecca mu byla dobrou múzou – a Leonard múzu potřeboval. Psaní písní byla pro něj stále těžká námaha. Málokdy zažil čas, kdy mu to šlo snadno, ale někdy kolem roku 1982 se v něm něco změnilo – nedokázal přesně vysvětlit co – a najednou to bylo ještě mnohem těžší. Jako by ho posedl akutní perfekcionismus týkající se snahy o dokonalou autentičnost. Řekl, že dokáže napsat „zcela přijatelnou“ píseň, dokonce i „dobrou píseň“, ale když se slyšel ji zpívat, vnímal, že „ten chlápek podvádí“.2

Napadlo ho, že ten problém možná souvisí s pocitem smrtelnosti, s vědomím, „že celé tohle dobrodružství je časově omezené, že konec už je na dohled“.3 Tlačily ho termíny, takže se na práci stále víc soustředil, ale nedokázal se hnout z místa, naopak zabředal stále hlouběji, snažil se najít „pravdu, kterou bych rozpoznal, rovnováhu pravdy a lži, světla a temnoty“.4 Přepisoval píseň pořád dokola, horlivě a zaníceně, po celé roky, klidně donekonečna, hlavně ať funguje. Jak řekl, už od doby, kdy byl mladým básníkem, cítil intenzivní vášeň ke psaní a pocit, „že jsem v tom navždy“.5 Zato v milostných vztazích to nutkání zůstat „navždy“ na jednom místě s jednou partnerkou neměl. S milostnými vztahy byla potíž v tom, že se nesrovnávaly s potřebou izolace a prostoru, vzdálenosti a touhy – všeho, co nutně potřeboval ke psaní. V roce 1993 sepsal Leonard nějaké rady čtenářům do amerického časopisu pro muže Details (bohužel jen jednorázově). Na otázku „Pokud by muži měli vědět o ženách jednu věc, která by to byla?“ odpověděl: „Ženské myšlenky se pořád točí kolem stálých vztahů a závazků.“6 Vypadalo to ale, že sám je zřejmě připraven zavázat se vůči Rebecce. Žurnalistům řekl, že s ní má „výlučný a velmi konvenční vztah“7 a doplnil: „Máme formální uspořádání, ano.“8

Po úspěchu I’m Your Man fanoušci netrpělivě čekali na novou desku, to ale její příchod neuspíšilo. Nepomohl ani fakt, že většina písní, na kterých Leonard pracoval, byla už dlouhou dobu více či méně rozpracovaná. Když se mořil se šedesátou slokou jedné z nich s názvem Democracy, vyrušil ho telefonát. Jeho syn Adam byl účastníkem vážné dopravní nehody na Guadeloupe, kde pracoval jako bedňák jedné calypso kapely. Měl vážná zranění – frakturu šíje a pánve, devět polámaných žeber a pneumotorax. Bezvědomého osmnáctiletého chlapce dopravili letecky do nemocnice v Torontu. Leonard tam přiletěl také a byl u toho, když Adama přijímali na jednotku intenzivní péče. Zůstal v nemocnici čtyři měsíce a Leonard tam celou tu dobu u něj držel stráž. Tiše seděl v pokoji a pozoroval syna, který byl stále v kómatu. Někdy mu hlasitě předčítal z Bible. Když Adam konečně nabyl vědomí, první slova, která otci řekl, zněla: „Tati, nemohl bys číst něco jiného?“9 Suzanne vzpomíná: „Leonard chtěl být u jeho lůžka – po celé měsíce – a nic jiného nedělal, všechno nechal plavat, aby tam mohl být. Jestli jsem kvůli srdci plnému výčitek byť i jen na okamžik zapomněla, proč jsem Leonarda milovala, vzpomněla jsem si, když jsem po té nehodě v Guadeloupe viděla, jakou je oporou pro naše děti.“

Adam se zcela zotavil. Během léčby se otec a syn velmi sblížili. Leonard zapomněl na všechnu práci a soustředil se na Adama, takže si po čase opět uvědomil, že i kdyby už nikdy nedokončil žádné album, svět se nezboří. A stejně jako v minulosti to i teď vypadalo, že si jeho písně vedou dobře, ačkoli pro to sám nic přímo nedělá. Oduševnělá verze písně Bird on a Wire, kterou ve stejnojmenné romantické komedii zpívali Neville Brothers, vedla americkou hitparádu. Další nový film Pump Up the Volume využil jeho píseň Everybody Knows, a to dokonce ve dvou verzích – jak originální Leonardovu, tak i coververzi od Concrete Blonde. Soundtrack tohoto filmu náhodou obsahoval i hudbu módní mladé rockové skupiny Pixies, jejíž frontman zavdal mimoděk podnět k vytvoření alba cohenovských coververzí.

Zpěvák Pixies Black Francis poskytl francouzskému rockovému časopisu Les Inrockuptibles interview, ve kterém vychvaloval album I’m Your Man. V časopise poté přišli s myšlenkou sestavit album Cohenových písní v podání umělců z progresivnějšího konce rockového spektra. Francis se stal Leonardovým fanouškem až v roce 1990, kdy se mu během obzvlášť nevydařeného evropského turné Pixies dostala na francouzské dálniční benzince do ruky kazeta I’m Your Man. Zůstala v tašce nerozbalená až do Španělska, kde měla kapela pár dnů volno. Francis vzpomíná: „Plánovali jsme, že se všichni vypravíme do nějakého města u moře a budeme obrážet noční kluby, ale v kapele nebyla dobrá nálada a ze všeho nejvíc jsem potřeboval vypadnout a být někde bez nich – hlavně bez basistky Kim.“ Požádal manažera turné, aby ho vzal někam, kde bude mít klid, kde bude sám, a ten ho vysadil u velkého a prázdného turistického hotelu o kus dál na pobřeží. Když se Francis ubytovával, zjistil ke své nevoli, že Kim Dealová měla přesně stejný nápad. „V hotelu měli za to, že jsme nejlepší přátelé, takže i když měli osm set pokojů a žádné hosty, dali nás hned vedle sebe. Oba jsme byli příliš unavení, než abychom protestovali, a prostě jsme se smířili s osudem.“

Francis se zamkl v pokoji a nevycházel ven. Měl s sebou dvě nové kazety, které si pořídil cestou, a jedna z nich byla I’m Your Man. „Bylo léto, slunce pálilo, ale zatáhl jsem si závěsy, v mém malém pokoji bylo temno a já si na kazeťáku pouštěl I’m Your Man. Tři dny jsem neposlouchal nic jiného, pořád dokola. Byl jsem na to v ideálním emočním rozpoložení – v podstatě opuštěný, frustrovaný, znuděný, všechno dohromady, byl jsem sám v té prázdnotě, v hotelu na konci světa – a chápal jsem to. Ten hlas, ty malé varhánky Casio, ta bujná a prostorná umělá krajina, která je na té desce neustále přítomná, to všechno dokonale sedlo. Všechno, co je na něm sexy, bylo fakt sexy, všechno vtipné bylo super vtipné a všechno závažné extra závažné. Úplně jsem se do něj zbláznil.“

Totéž potkalo už dřív i Nicka Cavea. Leonardovu hudbu uslyšel poprvé v pubertě, v malém venkovském městečku v Austrálii. Byl v pokoji u své přítelkyně a ta trvala na tom, že si musí poslechnout Songs of Love and Hate. Podobným způsobem se asi s Leonardovými ranými písněmi seznámila spousta mužů. „Nic takového jsem v životě neslyšel,“ říká Cave. „Je to pro mne pořád jedno z klíčových alb, která úplně změnila mou představu o tom, jakou hudbu chci dělat. Tehdy jsme hodně četli evropskou poezii a literaturu, ve které se často objevují temné, drásavé vize, a díky tomuhle albu jsem si poprvé uvědomil, že existují způsoby, jak tyhle nálady dostat do rockové muziky. První album s Bad Seeds otevírá naše verze Avalanche, ještě truchlivější než ta originální – řekli jsme si, že tím udáme tón pro celou desku.“ Když o sedm let později časopis Les Inrockuptibles dával dohromady album cohenovských coververzí, obrátili se i na Bad Seeds, ale Cave odmítl. Neměl rád alba sestavená k něčí poctě: „Takové album pro mě byla hrozná představa. Jenže pak jsme jednou proseděli celý večer v hospodě a potom jsme šli dost opilí do studia a začali jsme hrát Tower of Song. Hráli jsme ji nonstop asi tři hodiny, různě jsme střídali všechny možné styly, prostě jsme jen tak blbli a hned jsme na to zapomněli. No a pak tu nahrávku někdo našel, pohrál si s ní a zjistil, že zní dobře, nebo aspoň zábavně. My tu písničku přitom úplně zprasili.“ Nakonec na tom tributovém albu skončila.

Album I’m Your Fan vyšlo v listopadu 1991 a obsahovalo osmnáct cohenovských coververzí, mimo jiné od Pixies (I Can’t Forget), R.E.M, (First We Take Manhattan), James (So Long, Marianne), Lloyda Colea (Chelsea Hotel) a Iana McCullocha (Hey, That’s No Way to Say Goodbye). John Cale, nejstarší z interpretů, se jako první významnější muzikant pustil do Hallelujah. NME popsal jeho úpravu jako „obdivuhodně, nezkrotně krásnou“. Leonarda album potěšilo a pobavilo. Řekl, že u knih mu ani tolik nevadí, jestli jen chytají prach na policích, ale „píseň má v sobě naléhavost, a pokud ji nikdo nezpívá, jako by nebyla“.10 Řekl, že takové povzbuzení udělá dobře každému, a když se člověk motá kolem hudby dost dlouho, nakonec ho to potká. A Leonardův čas přišel. Téhož roku ho uvedli do kanadské hudební Síně slávy. Při svém přijímacím projevu zažertoval: „Kdyby se mi dostalo této pozornosti, když mi bylo šestadvacet, zatočila by se mi z toho hlava. V šestatřiceti by mě to možná utvrdilo v mé jízdě po poněkud morbidní spirituální dráze. V šestačtyřiceti by mě to upozornilo, že mi docházejí síly, a začal bych si vymýšlet, jak se z toho vykroutím nebo vymluvím. Ale v šestapadesáti si prostě vyšlapuju a nic mi to nedělá.“11 Což bylo štěstí, protože ho Kanaďané v říjnu poctili ještě víc – Leonard se stal Důstojníkem Řádu Kanady.

Snad aby to vyvážil, na žádost Hala Willnera se objevil na tributovém albu Charlese Minguse Weird Nightmare. „Jednou večer jsem k němu zajel do jeho domu v Los Angeles s nějakými Mingusovými básněmi,“ říká Willner, „a on si vybral strofu z básně ‚Chlad smrti‘, která se mu moc líbila. Měl jsem s sebou malý DAT rekordér, on si sedl ke stolu a půl hodiny opakoval tu báseň pořád dokola do mikrofonu. A zatímco to recitoval, někdo mu volal, on zvedl telefon a dál četl tu báseň. Zeptali se ho: ‚Leonarde, co to děláš?‘ ‚Čtu Chlad smrti.‘“ A to je na té nahrávce taky.“

V březnu 1992 se Rebecca účastnila slavnostního předávání Oscarů. Bezvadně oblečený muž, který vedle ní kráčel po červeném koberci, byl Leonard. Kamery bzučely jako komáři a fotografie Rebeccy a Leonarda se octly na stránkách spousty bulvárních tiskovin. „Jeden anglický časopis pod naše fotky dal titulek ‚Kráska a zvíře‘,“ vzpomíná Rebecca. Leonard si s ní přitom v eleganci v ničem nezadal. Připomíná to titulky, se kterými se musel srovnat Serge Gainsbourg, když ho fotili s jeho slavnými milenkami Brigitte Bardotovou, Juliette Gréco a Jane Birkinovou. Leonard se ale na rozdíl od Gainsbourga v minulosti vždycky snažil takovéto pozornosti médií vyhýbat. „Udílení cen americké Akademie filmového umění bylo snad to nejméně pravděpodobné místo, kde byste Leonarda Cohena čekali,“ říká Rebecca. „Požádala jsem ho, aby tam se mnou šel, protože mě tam pozvali a já v té době žila s ním, a on prostě řekl: ‚Dobře.‘ Spousta lidí by to složitě řešila, jestli půjdou, nebo ne, ale on to jednoduše přijal. Nebylo to nic, na co by se těšil, ale taky to neodmítl a nenechal mě v tom samotnou. Myslím, že Leonard je stejně jako já prostě v tu chvíli s tím člověkem, se kterým je, není to hra na nějaký obraz, který od člověka čekají. Prostě jsme tam byli jako dva lidé, nešlo o to, že já jsem herečka a Leonard slavný písničkář.“

Leonard pracoval u sebe doma, ale také skládal u Rebeccy doma u jejího syntezátoru. Dvě z těchto písní se jí obzvláště vryly do paměti. První byla A Thousand Kisses Deep, kterou Leonard donekonečna přepisoval, „jako malíř, který přemalovává původní verzi, která se vám líbila, namaluje přes ni úplně jiný obraz, a pak zase začne malovat úplně nový obraz ještě přes to, a o deset let později existuje nahrávka74 a není v ní jediná nota a jediné slovo z toho, co jsem slyšela, když tu píseň hrál poprvé.“ Druhou byla Anthem. „Na téhle písničce se zasekl. Seděl u mého syntezátoru a hrál to pořád dokola, už celé roky. A v jednu chvíli jsem mu řekla: ‚Přesně takhle, tahle slova, to je ono.‘ Znovu na mě vrhl ten svůj skeptický pohled; asi jsem ho k té reakci nějak provokovala. Řekl: ‚Hele, co kdybys to produkovala? Asi už fakt víš, jak by to mělo znít. Pojď, budeme to produkovat spolu.‘ Takže mě do té pozice svým způsobem dosadil. Bylo to pro mě hrozně lichotivé, překvapilo mě to. Ale skutečně jsem měla pocit, že tu píseň znám. Přehrála jsem si ji zrovna teď, než jsem vám šla dát rozhovor, a pořád mě dokáže rozplakat. Má v sobě sílu Auld Lang Syne, je prostě nesmrtelná, je to definitivní vyjádření na dané téma, je to palčivá autentičnost, kterou má v hlase, když s ním mluvíte, jeho osobní přítomnost. Dává do toho všechno, stojí na straně slabších a má upřímný soucit a pochopení pro nepřítele – je opravdu těžké něčeho takového dosáhnout, je to těžce vydobyté. Nicméně,“ pokračuje Rebecca, „s tímhle postojem je velmi těžké být Leonardem Cohenem. Je na své vlastní sólové cestě, bez ustání leží na lůžku z kaktusů, ale nějak se mu daří všude nacházet okna do nekonečna: ‚Srdce se lásky dobere jen jako uprchlík… K čemu je tvá obětina / Vždyť ve všem bývá prasklina / Tou dovnitř světlo prolíná.‘ A rázem je hotovo. Je to unikátní způsob, jak popsat moudrost soucitu. Od přítele, který pobýval v odvykačním centru, jsem slyšela, že tyhle řádky citují v brožurách o rekonvalescenci. Naučil mě toho tolik, je skromný, ale také razantní. V podtextu u něj člověk cítí ‚Pojďme na dřeň pravdy. Nic si nenalhávejme.‘“ Rebecca vzpomíná, že v počátku jejich vztahu „jsem fňukala nad všemožnými bolestmi, které jsem prožívala, nad svým dětstvím, nad vším možným. A Leonard je trpělivý posluchač, ale v určité chvíli řekl: ‚Chápu, Rebecco, muselo to pro tebe být skutečně hrozné vyrůstat jako chudá černoška.‘“ Rebecca se zasměje a pokračuje: „Rozhodně to nemyslel nijak zle, neodsuzoval mě, to on nikdy nedělá. Leonard si vypěstoval houževnatost a trpělivost klidně snášet utrpení – i když dřív stejně jako spousta jiných lidí zkoušel všechny možné formy úniku, drogy, sex, hudbu, slávu, peníze, všechny ty obvyklé věci – ale ve srovnání s jinými lidmi se poměrně rychle naučil být tak statečný, aby utrpení vyseděl, vypsal se z něj, přežil jej a nezkoušel před ním utéci.“

Prvního dubna 1992 měl róši narozeniny, bylo mu osmdesát pět, takže zanedlouho po udílení cen Akademie uspořádal Leonard svou vlastní velkolepou oslavu. V jednom velkém hotelu na Sunset Boulevardu se shromáždilo sto lidí, hrála jim kapela vedená Perlou Batallovou, se kterou se Leonard domluvil, že večer skončí zpěvem róšiho oblíbené písně Auld Lang Syne. Ale než na ni došlo, oslavenec ve svém křesle usnul. Leonard se usmál. „To, že spí, je skvělé znamení,“ řekl. Hosté večera odcházeli s knihou velebící róšiho život, kterou Leonard uspořádal a vydal s pomocí Kelley Lynchové. Nechal ji svázat ve zlatě, jako Oscara.

Leonard ve studiu pracoval na novém albu The Future, když v Los Angeles 29. dubna 1992 propukly nepokoje. Čtyři bílí policisté ztloukli černého motoristu, nějaký svědek to zachytil na video a záběry opakovaně vysílala televize. Poté, co policisty zprostili obvinění, vybuchla čtvrť South Central, obývaná především Afroameričany, jako sopka. Hořela auta i budovy, rabovalo se v obchodech. Vytáhli z auta bělocha a zmlátili ho. Násilí se šířilo a v bohatých bílých čtvrtích se na opulentních večírcích začalo mluvit o nákupu zbraní. Čtvrtý den nepokojů nasadila vláda mariňáky. Výsledkem bylo třiapadesát mrtvých, stovky zničených budov a kolem čtyř set požárů. Leonard na ty ohně viděl z okna, trávník před domem mu pokrývaly saze. Jeho dům stál nedaleko South Central a zenové centrum bylo k ní ještě blíž. Na to, že cestou do zendó v časných ranních hodinách slyší střelbu a před branou překračuje injekční stříkačky, si už Leonard zvykl, teď ale v autě míjel prkny zatlučené výklady a vypálenou čerpací stanici. Byla to „skutečně apokalyptická krajina, velmi příhodná pro mou práci“.12 Píseň The Future začal skládat v roce 1989 po pádu Berlínské zdi, tehdy ještě s názvem If You Could See What’s Coming Next. A teď se všechno hroutilo právě tak, jak předpověděl.

„Zeptala jsem se ho: ‚Proč vůbec chceš žít v Los Angeles?‘“ říká Rebecca De Mornayová. „‚Máš bydlení v krásném Montrealu, na Hydře, bydlel jsi v New Yorku a v Paříži. Proč tady?‘ Leonard odpověděl něco ve smyslu: ‚Tohle je to správné místo. Je to jako metafora úpadku. Celý systém se rozkládá, cítím to. Budoucnost je neradostná a Los Angeles je v centru všeho. Má v sobě rozklad i jakousi divokou naději, jako když plevel prorůstá asfaltem. Chci psát odsud, z místa, kde se to opravdu děje.‘ Zareagovala jsem na to: ‚Hm, dobře, takže žijeme v rozkladu, ty na jednom konci ulice a já na druhém. Tak paráda.‘ A z toho napsal The Future – něco úplně jiného, než co jsem od něj znala do té doby.“ Své nové album, které nejprve pojmenoval Be for Real a pak Busted, nakonec pokřtil po této apokalyptické písni.

Na The Future se vystřídala taková spousta muzikantů a techniků, že si to nezadalo se Spectorovou produkcí Death of a Ladies’ Man. Na albu je uvedeno téměř třicet doprovodných zpěvaček, například Jennifer Warnesová, Anjani Thomasová, Julie Christensenová, Perla Batallová, Peggy Blue, Edna Wrightová, Jean Johnsonová a gospelový sbor. Zněly tu smyčce i naprogramované syntezátory, rhythm’n’bluesová dechová sekce i country mandolíny a pedálové steel kytary, obvyklé rockové nástroje i „varhany ze zimního stadionu“. Aranžmá si u různých skladeb připsali Perla Batallová, Rebecca De Mornayová, Jennifer Warnesová a David Campbell, koprodukci Rebecca, Leanne Ungarová, Bill Ginn, Yoav Goren a Steve Lindsey. Hlavní postavou byl ovšem Leonard, o čemž svědčí i přelepka na obalu.

„Byl to obtížný porod,“ vzpomíná Leanne Ungarová, která byla hlavním technikem alba. „Pracovalo se stylem jedna písnička po druhé, pokaždé jiným způsobem. Spoustu písní začal Leonard dělat doma s Yoavem Gorenem, kterého měl čistě jen na to, aby mu u některých skladeb programoval syntezátory a pomohl mu docílit zvuk, jaký si představoval. Tehdy jsem zároveň pracovala v jiném studiu na jiném projektu se Stevem Lindseyem, dělala jsem nějaké playbacky a mixy pro Temptations. Zmínila jsem se o tom Leonardovi a on na to: ‚No prosím, taky bych chtěl udělat pár věcí v motownském stylu,‘ a požádal mě, jestli bych ho se Stevem neseznámila.“ Leonard popisuje Lindseye jako „muže s velkým citem pro hudbu. Produkoval například Aarona Nevilla nebo Raye Charlese. Dal dohromady Be for Real,“ Leonardovu coververzi soulové balady Fredericka Knighta na albu The Future. „To bych bez něj nedokázal.“13

Lindsey sehrál klíčovou roli i při vzniku druhé převzaté písně na desce, Always od Irvinga Berlina. Tuhle píseň měla ráda Leonardova zesnulá matka. Leonard řekl: „Dal dohromady skvělé muzikanty a zorganizoval úžasný večer, během kterého jsme natočili asi hodinu různých verzí Always. Namíchal jsem Red Needle, svůj nápoj, který jsem vynalezl ve městě Needles v Kalifornii během těch veder v roce 1976. Je v tom tequila, brusinková šťáva, čerstvé ovoce, citron a limetka. Nalil jsem si a nalil jsem každému, kdo si chtěl dát. Nahrávání se pak pěkně rozproudilo, hráli jsme hodně dlouho.“14 Lindsey to popisuje tak, že všichni byli „pod obraz“, a podle nahrávky asi nepřehání. „Nahráli jsme několik verzí a pak jsme udělali jednu, která nám připadala prostě skvělá. Leonard k ní měl nazpívat vokály. Během sóla si dal pauzu a pak už nenastoupil. Našel jsem ho ležet na podlaze na záchodě. Chtěl po mně, abych přivedl správce, aby mu mohl poděkovat, že to tam po něm uklidí.“15 Leonard vzpomínal: „Několik muzikantů mi řeklo, že to byl jejich nejhezčí zážitek ve studiu vůbec.“16 Na nahrávání dorazila i Leonardova manažerka Kelley Lynchová. Leanne Ungarová vzpomíná, jak to „mezi Stevem a Kelley jiskřilo“. Ti dva navázali vztah, ze kterého se narodil syn.

Ungarová byla „nadšená“ z toho, že se po téměř deseti letech vrací Leonardova píseň Anthem. I když to nebyla ona, kdo nešťastnou náhodou vymazal verzi, kterou Leonard nahrál pro album Various Positions, říká: „Jako hlavní technička jsem se za to vždycky cítila nepřímo odpovědná.“ Nová verze byla hodně odlišná. Píseň Closing Time také prošla několika změnami. „Když jsme na ní začali ve studiu pracovat, byla to prostě úžasná pomalá píseň se syntetickými smyčci,“ říká Ungarová. „Hrozně se mi líbila. Ale Leonard přišel a řekl: ‚Celé to zahodíme a začneme znovu.‘ Zareagovala jsem na to: ‚To nemůžete!‘ Ale den nato přišel s rychlou verzí, která nejenže byla velkým hitem v Kanadě, ale vynesla mu cenu zpěváka roku.“ Když v roce 1992 Leonardovi slavnostně udělovali kanadskou hudební cenu Juno, během svého projevu s kamennou tváří pronesl: „Jedině v zemi, jako je tato, jsem mohl získat cenu pro nejlepšího zpěváka.“

Rebecca přiletěla do Kanady s Leonardem, aby se zúčastnila předávání ceny, a během práce na albu často chodila do nahrávacího studia. Byla u toho, když nahrávali Waiting for the Miracle, píseň obsahující Leonardovu nabídku k sňatku, a Anthem, píseň, u které jí Leonard přiznával podíl na produkci. A podle toho, co Leonard řekl, to nebyla jen partnerská ohleduplnost. „Obecně chápu producenta jako osobu, bez které by dotyčná nahrávka neexistovala. Rebecca má dokonalý hudební cit, velmi dobře vyvinutý smysl pro hudbu. Přehrál jsem jí spoustu verzí té písně – hotové nahrávky se sbory a spoustou dohraných stop, a žádná z nich mi nepřipadala dobrá. A když jsem na tom dělal snad po tisící, v jednu chvíli mě zarazila a řekla: ‚To je ono.‘ Bylo to hodně pozdě večer, ale dokázali jsme sehnat studio, půjčila mi svůj syntezátor Technics a během té noci jsme dali dohromady základní stopu a základní vokál. Takže její podíl není malý.“17 Jak vzpomíná Ungarová, míchání alba „trvalo věčnost“, ale přesto jednou skončilo. Čtyři roky po vydání I’m Your Man bylo The Future připravené k vydání.

Vyšlo v listopadu 1992. Na přední straně obalu nebyla fotografie Leonarda, ale jen jednoduchý, jakoby heraldický obrázek kolibříka nad modrým srdcem a uvolněnými pouty. Snad to mělo symbolizovat krásu, hrdinství, svobodu, ztrátu svobody, sadomasochismus, nebo všechno dohromady – s Leonardem jeden nikdy neví. Věnoval album své milence citací z knihy Genesis 24,45: „Ještě jsem sám u sebe nedomluvil, když tu přišla Rebeka se džbánem na rameni. Sestoupila k pramenu a čerpala vodu. Řekl jsem jí: ‚Dej mi prosím napít…‘“

S téměř hodinou hudby byla deska The Future nejdelší ze všech, které do té doby Leonard natočil. Z devíti písní bylo sedm původních, z toho jedna instrumentálka a jedna vznikla jako společné dílo. Album svým stylem navázalo na předchozí desku, znělo přístupně a moderně, písně byly chytlavé, tempo často odlehčené a melodie zpíval hluboký, drsný, ale svůdný hlas, něco mezi prorokem zkázy s černým smyslem pro humor a sexy projevem Barryho Whitea. Titulní a zároveň úvodní píseň v pohodovém rytmu tanečního synthipopu ladí atmosféru do škodolibého pesimismu. „Viděl jsem budoucnost, zlato: / je to vražda,“ prorokuje Leonard. Zašel o krok dál než Prince, jehož píseň nazvaná rovněž The Future říká: „Viděl jsem budoucnost, člověče, je to drsný.“ Leonard také mluví o Stalinovi, o ďáblu, o Charlesi Mansonovi a o Kristu. Katalogizuje hříchy Západu – crack, potrat, anální sex, Hirošimu, a to nejhorší ze všeho – špatné básníky. Sám o sobě mluví slovy „malý Žid, který napsal Bibli“. („Sám pořádně nevím, odkud ten verš přišel,“ řekl Leonard, ale „když přišel, věděl jsem, že je dobrý.“18) Byl to jeho hvězdný moment, vznikla trvalá klasika. „Je zábavná, má v sobě ironii a odstup od věcí, na kterých stojí. Je to umění. Je to dobrá taneční skladba… Je v ní dokonce i naděje. Ale to, z čeho ta píseň vyrůstá, je situace ohrožující život. Proto máte husí kůži, když dozní.“19

V textu zneklidňující Democracy se Leonard vyjadřuje ke společnosti a politice nezvykle přímo. Nenajdeme tu Abrahama, Izáka nebo řezníka:

Přichází… z nocí na náměstí Tchien-an-men…

z ohňů všech bezdomovců,

z popela všech těch gayů…

Tu zemi mám rád, ale ke koukání to tu není

Nejsem nalevo, nejsem napravo

Kde že jsem? Dnes večer budu doma,

labyrint bledé obrazovky zve ke ztrácení.

Při rozhovorech mluvil v té době Leonard o demokracii jako o „největším náboženství, jaké Západ vytvořil“, a dodával: „Chesterton o náboženství řekl, že je to skvělý nápad a je škoda, že to nikdo nevyzkoušel.“20

V atmosféře chaosu a apokalypsy jsou i chvíle klidu – v písních Always a Light as the Breeze. U první ale přehnaně barová interpretace působí ironicky a sladkost té druhé, v níž se zpívá o léčivé moci cunnilingu, tlumí pocit, že útěcha nalezená v sexu a lásce je prchavá a pomůže jen jako náplast, která nám umožní vrátit se do ringu na další kolo. V mistrovském díle alba, písni Anthem, Leonard zpívá:

Ach, války budou

Zpátky zas

Posvátnou holubici

Lapí zas

koupí a prodají

a koupí zas

ta nikdy není svobodná

Ale přesto je tu i naděje.

K čemu je tvá obětina

Vždyť ve všem bývá prasklina

Tou dovnitř světlo prolíná

Leonard vysvětloval: „Světlo je schopnost smířit lidskou zkušenost a žal s každým dnem, který začíná svítáním. Je to pochopení pronikající za význam a za smysl, umožňující žít život a přijímat neštěstí, trápení a radosti, jež jsou údělem nás všech. Ale to přichází s pochopením, že ve všem je prasklina. Myslím, že všechny ostatní vize jsou odsouzeny k nenapravitelné beznaději.“21 Leonard už dříve ve svých písních vyjadřoval potřebu rovnováhy temnoty a světla, pravdy a lží, a v albu The Future jí dosáhl.

Recenze nového alba nešetřily chválou. Bylo úspěšné i komerčně a obzvlášť dobře si vedlo v anglicky mluvících zemích. V Británii se dostalo mezi nejúspěšnějších čtyřicet, v Kanadě dostalo dvakrát platinovou desku a ve Spojených státech se prodalo téměř čtvrt milionu kusů. Tři písně z tohoto alba, The Future, Anthem a Waiting for the Miracle, se dostaly na soundtrack filmu Olivera Stonea Takoví normální zabijáci z roku 1994. Leonard byl mezitím v jednom kole, zavřený v mašinérii propagace. Poskytl teď více rozhovorů než předtím za celé roky. Desítkám žurnalistů říkal většinou pořád dokola to samé o Americe, o apokalypse a velmi zřídka i o svém vztahu s Rebeccou. V Torontu novináře potěšilo, že se Rebecca k Leonardovi připojila a poskytovala rozhovory s ním, protože tam zrovna pobývala kvůli natáčení filmu se Sidneyem Lumetem. Žurnalista z časopisu Maclean’s poznamenal, že působila „plaše a poněkud nesvá“ – formulace, která by jistě dobře seděla na Leonarda při předávání Oscarů.22 Rebecca převzala někdejší roli Dominique Issermannové a režírovala videoklip prvního singlu Closing Time. Perla Batallová, která v klipu vystoupila spolu s těhotnou Julií Christensenovou, vzpomíná, jak se Rebecca ukázala na place po celodenním natáčení s Lumetem „a přinesla láhve šampaňského Cristal, pili jsme to z plastových kelímků.“ Aby Leonarda uvolnila ještě víc, stála za kamerou, předstírala striptýz a flirtovala s ním.

Časopis Interview, založený Andym Warholem, sbíral klepy o celebritách. Kdysi odmítli zveřejnit článek Dannyho Fieldse o Leonardu Cohenovi, protože pro ně Leonard nebyl dost důležitou hvězdou. Teď se Leonard uvolil, že pro ně sám udělá rozhovor s Rebeccou. Byl směsí hlubokých postřehů a flirtování, její reakce svědčily o tom, že je Leonardovi rovnocennou partnerkou a že si osvojila leccos z jeho stylu. Hned zkraje Rebecca prohlásila, že když s ní dělá rozhovor Leonard, má to jednu velkou přednost – nejspíš se jí nebude ptát, „jaký má vlastně vztah k Leonardu Cohenovi.“ Samozřejmě že to byla Leonardova první otázka. Zeptal se Rebeccy také na to, jestli je podle ní herectví „formou léčení“. Odpověděla: „Pokud máš krvácející rány, myslím, že to krvácení nezastaví. Ale hraní je podle mne něco jako osvícení.“ Když se jí zeptal na vytoužené role, odpověděla: „Jana z Arku.“ Jako vlídný televizní komentátor, ironik či starý pán zamilovaný do mladé krasavice se jí zeptal: „Jak si udržuješ tak čistou a růžovou pleť?“ Když si ujasňovala, jestli sám potřebuje zkrášlit, přisvědčil. Řekla: „Jestli chceš být krásnější, Leonarde, musíš být šťastnější.“23

Když Leonard dokončil album, vrátil se k práci na dlouho rozdělaném literárním projektu. Chtěl sestavit antologii svých básní a písňových textů, pracoval na ní už od poloviny osmdesátých let. Procházel stohy materiálu, zkoušel všechny možné metody, jak si uspořádat práci. Dal dohromady tři různé knihy, jednu útlou, druhou střední a třetí objemnou, ale všechny tři zase zavrhl. Jeho nakladatelé už byli netrpěliví; Leonard dospěl jako celebrita na vrchol kariéry, ale od jeho poslední knihy uplynulo devět let a od poslední antologie Výbor z poezie 1956–1968 dokonce pětadvacet. S výběrem textů mu tehdy pomáhala Marianne, a tentokrát se Leonard s prosbou o pomoc obrátil na přítelkyni Nancy Bacalovou.

„Seděl nad tou kupou básní a textů měsíce, roky,“ líčí Bacalová. „Byla to pro něj nekonečná práce, obrovský úkol, nemožnost. Takže jsme to pojali poněkud nezvykle. Řekli jsme si, že použijeme jen novější poezii, která je prostší, úspornější než to mladistvé psaní. Sestavili jsme tu knížku takhle, dalo nám to dost práce a měli jsme z toho fakt dobrý dojem.“ Zatímco na knize pracovali, jednoho dne přišla Rebecca a Leonard jí ukázal, co mají. Rebecca si všimla, že tam není žádná z jejích oblíbených básní, a vytasila se s vlastním seznamem. Podobně jako předtím Marianne vybrala hlavně Leonardovy romantičtější výtvory. „Zaraženě jsme na sebe koukali,“ vzpomíná Bacalová, „a viděla jsem na něm, že uvažuje: ‚No, třeba by tam tyhle věci měly být.‘ Takže jsme to předělali. A jakmile jsme to začali měnit, byl z toho chaos a nebyli jsme schopní nějak to rozseknout. Pamatuji se, jaké to pro něj bylo utrpení. Faxoval mi změny do poslední minuty, v nakladatelství z toho museli šílet. Ke konci jsem se z toho stáhla, už to byl takový zmatek, že jsem to nezvládala.“

Kniha Hudba odjinud: vybrané básně a písně, věnovaná Adamovi a Lorce, vyšla v březnu 1993. Byla objemná, měla čtyři sta stran. Výběr byl uspořádán chronologicky a uzavíralo jej jedenáct dosud nepublikovaných „nesebraných básní“ z osmdesátých let. I když to nebyl tak komplexní výbor, jak se o něm mluvilo, jde o vcelku dobrý průřez Leonardovým dílem. Tu a tam ale něco nečekaně chybí a některé volby jsou zvláštní. Najdeme zde například ukázky z Leonardova druhého románu Nádherní poražení, ale z prvotiny Oblíbená hra ne. Leonard také zvolil dobře známé písňové verze textů Suzanne, Master Song a Avalanche, místo toho aby upřednostnil méně známé básnické podoby. Dokonce při této příležitosti některé texty upravil, občas dost drasticky. Ale protože dorostla nová generace hudebních fanoušků zvědavých na Leonardovu literární tvorbu a většina knih s jeho básněmi už nebyla k mání, Hudba odjinud šla velmi dobře na odbyt.

Turné The Future začínalo ve Skandinávii 22. dubna 1993. Leonarda doprovázela osmičlenná skupina – Bob Metzger, Steve Meador, Bill Ginn, Bob Furgo, Paul Ostermayer, Jorge Calderón, Julie Christensenová a Perla Batallová. Až na Calderóna to byli zkušení matadoři z předchozích koncertních šňůr a několik jich s Leonardem absolvovalo jeho úspěšné a příjemné turné I’m Your Man. Panovala velmi dobrá nálada. Leonardova americká gramofirma zaregistrovala, že jeho renomé ve Spojených státech vzrostlo, a během posledního týdne zkoušek jim zařídila soukromý koncert ve firemním studiu Complex v Los Angeles. Tento koncert přenášela stovka rozhlasových stanic po celých Státech pod názvem The Columbia Records Radio Hour Presents: Leonard Cohen Live! V posledních týdnech se Leonard také objevil ve dvou amerických televizních pořadech, In Concert a v talk show Davida Lettermana. Kromě jednadvaceti koncertů v Kanadě ho čekalo i šestnáct vystoupení ve Spojených státech a lístky šly dobře na odbyt.

V rámci evropské části turné hráli v několika sportovních halách, na stadiónech a na dvou rockových festivalech. Jak už bylo u evropských koncertů obvyklé, měli dobré publikum a příznivé kritiky. Deník Independent v recenzi koncertů v Royal Albert Hall upozornil na to, že se teď Leonard předvádí na pódiu mnohem suverénněji, i na velký počet hlasitě aplaudujících dospělých žen v auditoriu. Leanne Ungarová, která na turné doprovázela svého manžela Boba Metzgera, koncerty nahrávala. (Osm písní z těchto koncertů a pět z turné 1988 vyšlo v roce 1994 na Leonardově prvním živém albu po jedenácti letech Cohen Live). Během turné se Leonard objevil v britském televizním pořadu Later… with Jools Holland a v televizních pořadech ve Španělsku a ve Francii. Nazpíval duet s Eltonem Johnem pro Eltonovo album Duets – vybral si pro tuto příležitost píseň Raye Charlese Born to Lose, kterou znal zpaměti, protože ji často poslouchal na Hydře. Na koncertě ve Vídni se objevila Rebecca s obrovským dortem. Nahoře byl kolibřík a nápis polevou „R. miluje L. miluje R. miluje L.“ Kdykoliv jí to pracovní rozvrh umožnil, Rebecca trávila tři nebo čtyři dny na cestě s Leonardem a skupinou v jejich autobuse – jak po Evropě, tak i po Spojených státech.

Také americká část turné sklidila pochvalné recenze. Rolling Stone vylíčil Leonarda jako soudobého Brechta a New York Times popsal, že posluchači „s úctou čekali na každý verš“.24 V Kanadě Leonard natočil dvoudílný televizní pořad o Tibetské knize mrtvých, se kterou se poprvé setkal v Mariannině domě na Hydře. V básni „Dny vlídnosti“, kterou uzavírá knihu Hudba odjinud a kterou napsal v roce 1985 na Hydře, vzpomíná:

Marianne a její dítě

Dny plné laskavosti

Vzlíná mi to páteří

a mění se to v slzy

Modlím se aby vzpomínky prodchnuté láskou

těšily i je

ty vzácné bytosti které jsem od sebe odstrčil

aby se mohly dál vzdělávat v širém světě74

Ačkoliv o sobě Leonard tvrdil, že není sentimentální, očividně ho něco přitahovalo k minulosti. Snad to souviselo s tím, že se právě zamýšlel nejen nad albem The Future, ale nad budoucností obecně. Už dříve mluvil o tom, že se v jeho práci projevuje vědomí smrtelnosti, že konec už je na dohled. Také se teď zavázal k tomu, že svou budoucnost stráví s jedinou ženou. A stále ještě měl před sebou spoustu práce.

Ačkoliv byl vděčný za slávu a pochlebování, začínal mít toho všeho dost. Když už měl pomalu dojem, že Kanada nemá, jak ho víc poctít – vždyť ho v uplynulých dvou letech uvedli do kanadské Síně slávy, stal se Důstojníkem Řádu Kanady, dvakrát dostal cenu Juno jako autor písně roku, dvakrát za nejlepší video a jednou jako nejlepší zpěvák roku, a dokonce obdržel čestný titul od své mateřské McGillovy univerzity – dozvěděl se, že dostal Cenu generálního guvernéra za celoživotní umělecký výkon. Takové ocenění může v člověku vyvolat dojem, že je starý a na konci umělecké dráhy, ačkoli se jeho poslední deska a kniha prodávají skvěle a navíc se předvádí s krásnou blond snoubenkou po boku.

V listopadu 1993 odletěl v doprovodu Julie a Perly do Ottawy, kde uspořádali galapředstavení na jeho počest. Obě zpěvačky tam měly vystoupit s písní Anthem doprovázenou orchestrem a gospelovým sborem.

Při ceremonii předávání ceny v sídle generálního guvernéra Kanady Leonard ostříhaný na kratičkého ježečka prohlásil: „Cítím se jako voják.“ Z pódia mohl vidět mezi posluchači svého starého spolubojovníka Pierra Trudeaua. „Můžete dostat vyznamenání za úspěšné válečné tažení nebo za nějakou konkrétní akci, která vypadá hrdinsky, ale vy jste pravděpodobně jen plnili svou povinnost,“ pokračoval. „Nesmíte dovolit, aby taková ocenění nějak podstatně ovlivnila způsob, jakým bojujete.“25 Jeho projev při přijímání ceny byl dokonale cohenovskou směsí skromnosti, upřímnosti a plánů do budoucnosti. Irving Layton jako obvykle využil příležitosti, aby Leonarda oslavil. Prohlásil: „Člověku připadá jako Jeremjáš v Tin Pan Alley. Je připraven jít do boje bez boxerských rukavic a holýma rukama rozdrtit všechny iluze, které lidé ještě mají o době, ve které žijeme, a o tom, co mohou čekat.“26 A Leonard tak zřejmě drtil i své vlastní iluze.

V Kanadě se chystala další pocta Leonardovi, kniha s titulem Take This Waltz. Přispěli do ní spisovatelé a osobnosti jako Louis Dudek, Allen Ginsberg, Judy Collinsová a Kris Kristofferson a měla vyjít v září 1994 k Leonardovým šedesátinám. Leonard mezitím odletěl zpět do Los Angeles, vybalil si kufr, sbalil si batoh, sedl do auta a odjel – z města i před budoucností s krásnou mladou herečkou. Vracel se na místo, kam se před několika měsíci, krátce po turné The Future, potichu a bez oznámení přestěhoval. Do malé, prosté chaty v horách, kde chtěl žít jako sluha a společník starého japonského mnicha.

20

Z toho rozlámaného kopce

Byl horký den, bylo sucho, ale na vrcholku hory se pořád držela trocha sněhu jako ulomený kus nehtu na obnošeném svetru.

Leonard, oblečený v dlouhé černé róbě a se sandály na nohou, rychle scházel po točité pěšině. Hleděl do země a dlaně měl složené před tělem. Po té pěšině kráčela řada dalších černě oděných postav. Všichni pochodovali v útvaru, tiše, až na kamínky křupající pod nohama. „Lidé mají o klášterech romantické představy,“ řekl Leonard. Zenové centrum Mount Baldy rozhodně nebylo romantické. Šlo o bývalý skautský tábor v dvoukilometrové výšce v pohoří San Gabriel Mountains, devadesát kilometrů na východ od Los Angeles, kde vzduch začíná pomalu řídnout a kmeny borovic jsou tenčí než v údolí.

Leonardův nový domov vypadal jako archeologické pozůstatky malé civilizované komunity, kterou se po nějaké zničující katastrofě pokusilo pár nadšenců s primitivními nástroji co nejlépe obnovit. Stálo tu pár jednoduchých dřevěných srubů, malá Buddhova socha a kruh z kamenů, kde kdysi skauti zpívali u ohně. Tohle prostředí nenabízelo dokonce ani romantiku izolace, protože tábor se rozkládal hned u silnice spojující univerzitní město Claremont s lyžařskými svahy. Přes silnici stál hostinec, jehož reklamní tabule inzerující koktejly, jídlo a ubytování jen připomínala mnichům pozemské radosti. V sobotu večer museli vždycky skrz tenké stěny svých srubů poslouchat smích a hudbu pronikající z hostince do studené noci. V zimě pokrývaly zenové centrum hluboké závěje, v létě se tu proháněla hejna komárů. A vůbec tu byla spousta kousavých tvorů. Měli tu chřestýše a sem tam se dokonce objevil i medvěd, kterého mniši zahnali kameny – samozřejmě co nejohleduplněji.

Na hoře Mount Baldy je kamení spousta. Její úpatí jsou samý balvan. Jsou popelavě šedé, mají ostré hrany. Působí dojmem, jako by se jen zastavily při kutálení dolů. Jako by se lavina najednou rozhodla hlasovat a balvany jednohlasně zvolily, že dál nechtějí. Pěšiny, které obkružují tábor a spojují obytné stavby se společnými prostory – s meditační síní, s refektářem, s latrínami a se sprchami (až do konce devadesátých let tu nebyla tekoucí teplá voda) – jsou vyznačené středně velkými kameny a pokryté štěrkem. Vypadá to tu jako hromada balvanů, jako tábor nucených prací.

Leonard přiznává, že to byl „tvrdý a ukázněný život“.1 Během sesšinu – týdenního období intenzivní buddhistické praxe – měli obyvatelé kláštera po budíčku ve tři ráno deset minut na to, aby se oblékli a v naprosté tmě (a v zimě ve sněhu) došli do kuchyně a jídelny, kde v tichosti vypili obřadně servírovaný čaj. Patnáct minut nato oznámil gong, že je čas v tichosti se shromáždit v meditační síni a zaujmout určená místa na dřevěných lavicích podél stěn, tváří do středu. Po hodině meditace zpěvem, kdy „dlouhou dobu drželi jediný tón“2, následovala první ze šesti denních meditací zazenu, což obnášelo hodinu či déle meditovat s nohama zkříženýma v lotosovém sedu, s rovně vzpřímenými zády a s pohledem upřeným do země. Mniši s holemi ostražitě hlídali v místnosti, a pokud se jim zdálo, že někdo začíná klimbat, probrali ho prudkou ranou do ramene. Po meditaci vsedě následovala další meditace, tentokrát kinkin, meditace v chůzi, venku, bez ohledu na počasí – a to umělo být takhle vysoko v horách kruté; někdy padaly kroupy jako vejce. Pak přišel sanzen, první z několika denních individuálních setkání s róšim. Během nich žáci dostávali od mistra instrukce a hádanky neboli kóany.

Ve tři čtvrtě na sedm byla krátká pauza na snídani, v poledne na oběd a ve tři čtvrtě na šest na večeři. V té době se všichni shromáždili v jídelně, vzali si z police plastovou jídelní misku zabalenou v ubrousku a usedli k jednomu ze sedmi dlouhých stolů, aby se v tichosti najedli. Po obědě byl čas na sprchu a pracovní povinnosti, po večeři gjódó, meditace v chůzi spojená se zpěvem, pak další zazen a sanzen až do devíti, deseti, někdy i jedenácti hodin v noci, podle toho, jak dlouho se róši rozhodl pokračovat. Ale bez ohledu na to, jak dlouho do noci se denní program protáhl, následující ráno ve tři celý proces začínal nanovo.

Mimo tato období sesšinu nebyl denní rozvrh kláštera tak tvrdý, začínal v pět ráno a končil v devět večer. Také ponechával mezi studiem a pracovními povinnostmi nějaký čas na osobní volno. Nicméně pro muže, který už překročil šedesátku, pro slavného muzikanta, jehož poslední album se prodávalo nejlépe v celé jeho kariéře, pro kultivovaného světáka, pro muže zvyklého na pozornost žen bylo zvláštní vybrat si takový život. U celebrit to chodí tak, že jim všichni slouží, ale Leonard štípal dříví, zatloukal hřebíky, čistil záchody a dělal vše, co mu nařídil mnich, který přiděloval každodenní úkoly a dohlížel na jejich plnění. Kigen, jenž zaujímal tuto pozici v době, kdy se Leonard poprvé nastěhoval do kláštera, vypráví, že neměl „ani ponětí, že Leonard je nějaká celebrita. Nevěděl jsem o něm vůbec nic.“ A Leonardovi to takhle zcela vyhovovalo. Kigen mu řekl, aby shrabal hlínu kolem bambusů, a když pak jeho práci zkontroloval, nařídil mu, aby to udělal znovu, protože některá místa vynechal. Leonard se bez protestů podvolil.

Leonard bydlel ve srubu uprostřed kláštera, blízko pěšiny. Rohožka u jeho vchodu hlásala VÍTEJTE. Trs statečných žlutých květin se prodral kamením, aby vykvetl u jeho dveří. Leonard měl odjakživa rád malá a prostá obydlí a tohle místo takovému popisu odpovídalo dokonale. Pokoj s bílými stěnami měl sedm a půl čtverečního metru, tedy něco mezi americkou a kanadskou vězeňskou celou. Uvnitř bylo jen úzké kovové lůžko a prádelník. Na stolku stála menora – sedmiramenný židovský svícen. Na zdi viselo malé zrcadlo, jediné okénko zakrývala tenká bílá záclona a síť proti hmyzu. V noci ji pokrývala hustá vrstva můr přilákaných světlem. Leonardův srub měl ještě jednu místnost, přístěnek, ve kterém měl stůl, starý počítač Macintosh, pár knih, nějakou tu láhev alkoholu a syntezátor Technics. Neměl tu ani televizi, ani rádio nebo hifi soupravu. Když si chtěl pustit CD, mohl to udělat ve svém džípu, který parkoval poblíž vjezdu do zenového centra. K luxusu, který mu byl dopřán, patřila především vlastní toaleta a kávovar. Róši Leonardovi udělil také zvláštní dispens vstávat dříve, aby si mohl vychutnat o samotě cigaretu a vypít si kávu z hrnku s motivem z obalu The Future. Pak se Leonard připojil k ostatním při denních povinnostech a obřadech.

Leonardovým hlavním úkolem bylo být k ruce přímo róšimu coby osobní šofér a kuchař. Podle klášterních tradic se mniši živili stravou sestávající z čočky, fazolí, rýže, hrachu a těstovin. V kuchyni stála řada velkých plechových nádob plných těchto surovin. Kromě toho do kláštera jednou za týden dorazily darované potraviny, ve kterých se někdy našly neuvěřitelné věci, například anglické čajové oplatky, které vypadaly, jako by dorazily strojem času ze čtyřicátých let. Zároveň s nimi naštěstí dorazila i zásilka indického čaje určená na export do Ruska. Leonard se stal odborníkem na improvizované polévky. Ve věku jednašedesáti let získal certifikát okresu San Bernardino County, podle kterého měl kvalifikaci pracovat jako kuchař, číšník nebo sběrač nádobí.75 Někdy se ptal sám sebe, co vlastně dělá v téhle „zemi zlomených srdcí“,3 jak to nazýval, ale odpověď vlastně znal. Neměl kde jinde být.

Na sesšiny a pobyty na Mount Baldy jezdil Leonard už více než dvacet let. Tohle místo znal jako své boty. Věděl, proč je právě tady. Tohle nebylo rádobyzenové útočiště pro celebrity, jakých je Kalifornie plná. Leonard se s oblibou chlubil tím, že zenoví mniši školy Rinzai šú jsou „mariňáci duchovního světa“4 a jejich režim „oddělá i dvacetiletého“.5 Proč se rozhodl zůstat tu natrvalo jako šedesátník, kdy už byl na takový režim příliš starý a zároveň dost starý na to, aby měl trochu rozumu? Odpověď na tuto otázku má tři části: Rebecca, hudební byznys a róši.

Krátce předtím, než opustil Los Angeles a zvolil si život v klášteře, se Leonard setkal s Roscoem Beckem. Svému bývalému producentovi se přiznal: „Už mám těch čachrů s hudbou plné zuby.“ Chtěl z toho ven. Člověka napadne, že si na to vybral zvláštní chvíli. Deska The Future přece dopadla zcela jinak než Various Positions, bylo to jedno z nejúspěšnějších Leonardových alb. Ale turné, které po jeho vydání následovalo, bylo náročné a velmi Leonarda vysílilo. Nesnášel ty věčné přesuny z místa na místo, začal hodně pít. Tak hodně, že i róši, který sám proti alkoholu rozhodně nic neměl, dal najevo své obavy.

Leonard měl k ježdění po koncertech odjakživa komplikovaný vztah. Zpočátku bral turné nanejvýš jako nutné zlo, do kterého ho tlačí nahrávací smlouva. Smiřoval se s nimi nevolky, obvykle s pomocí alkoholu, v počátku kariéry využíval i jiná paliativa. Také tréma hrála roli, jako plachý člověk se bál, že se na pódiu zesměšní. Ačkoliv se v mládí jako básník nebál pozornosti lidí ani vystupování, nebyl si zdaleka tak jistý jako zpěvák a muzikant a jeho strach ze selhání tím rostl. Své první vystoupení před velkým publikem, když ho Judy Collinsová v roce 1967 přiměla vstoupit na pódium, vnímal jako „totální fiasko“6. Během následujících let si na vystupování zvykl a původní strach se změnil v jakousi veřejnou projekci jeho perfekcionismu, „že připravovat lidi o čas s čímkoliv, co není dokonalé, nestojí ani za úvahu“.7 Řekl, že nikdy nedokázal brát koncert na lehkou váhu, a tomu se dá věřit, protože na lehkou váhu Leonard nikdy nedokázal brát žádný aspekt svého života. A pokud koncert nedopadl dobře, „má člověk dojem, že zradil sám sebe“,8 což v něm vyvolávalo pocit, že zrazuje své umění. Provozovat hudbu večer co večer se pro něj rovnalo prostituci.

Leonard ale zároveň toužil po tom, aby lidé poslouchali jeho písně a kupovali si jeho desky. Protože ho nevysílali v rádiu a žil odděleně od hlavní základny fanoušků, která nebyla ani ve Spojených státech, ani v Kanadě, znamenalo to pro něj vydat se za nimi a hrát jim. Jak šel čas, někdy si to vlastně docela užíval, pokud šlo všechno dobře a nic se mu nevymklo z rukou. Na turné I’m Your Man se cítil „úplně jako doma“. Ti, kdo ho dobře znali, si všimli, jak uvolněně působil. Dokonce během přestávek nepil. Pro koncertní šňůru The Future v roce 1993 si Leonard vybral staré známé – několik členů technického týmu a pět členů osmičlenné kapely zažilo turné 1988. Julie Christensenová, která absolvovala obojí, vysvětluje: „Leonard je zcela závislý na ostatních, pokud to jeho kouzlo má fungovat. Ví, že sám by to nedokázal.“ Ale tentokrát kouzlo nezafungovalo.

Perla Batallová, která rovněž absolvovala obě šňůry, popisuje turné The Future jako „velké drama“. Nezasvěcenci by to tak dramatické možná nepřipadalo, pro někoho podobně citlivého a zaujatého proti koncertování jako Leonard tomu tak ale bylo. Tentokrát měli nabitější rozvrh, obnášel spoustu cestování a málo času na oddych. Na šestadvacet evropských koncertů navazovala v podstatě ihned velice náročná severoamerická část turné: třicet sedm koncertů během necelých dvou měsíců a skoro po každém vystoupení dohodnutá setkání v zákulisí. Ve Spojených státech uspělo už druhé album v řadě a dříve laxní gramofirma se rozjela do vysokých obrátek. (Pro srovnání, turné k I’m Your Man obnášelo pětadvacet koncertů a přes léto byla patnáct týdnů dlouhá pauza.) Cestování sem a tam ze Spojených států do Kanady a zpět bylo také stresující. Autobus měl vadné tlumiče a kodrcání po křivolakých kanadských horských silnicích nikomu na náladě nepřidalo. Atmosféra v týmu nestála za nic, Leonardův klávesista Bill Ginn měl problém se závislostí a ostatní členové skupiny se mu marně snažili pomoci. Od posledního turné se Perla Batallová vdala a Julie Christensenová měla doma malé dítě – obojí přispívalo k pocitu, že tohle už není to bezstarostné koncertování, jaké zažili před pěti lety. Leonard dával opakovaně najevo obavy z toho, že vlastně rozděluje rodiny.

Jeho snoubenka Rebecca De Mornayová se v Evropě i v Severní Americe několikrát ukázala, a když jí to okolnosti dovolily, cestovala s nimi tři čtyři dny autobusem. Vnímala, jak Leonarda cestování „zmáhá. Je vážně problém vzít někoho, kdo nejraději ze všeho tráví čas v jedné místnosti a klidně by v ní spokojeně zůstal několik dnů, a najednou ho vystrčit na pódium, kde na něj čekají tisíce lidí.“ Navenek to vypadalo, že Rebeccu mají všichni rádi s sebou, ale i když to jistě myslela dobře, její přítomnost Leonarda rozptylovala – ne vždycky v dobrém slova smyslu. Když ji měl nablízku, byl jiný, a ovlivňoval tím vztahy v celé kapele. Někteří z hudebníků měli pocit, že se to občas projevuje i na pódiu. V zákulisí zažívali chvíle, kdy bylo na Leonardovi vidět, jak je šťastný, že má Rebeccu u sebe. Ale jak koncertní šňůra pokračovala, bylo možné zaslechnout za zavřenými dveřmi šatny zvýšené hlasy. Když uprostřed léta 1993 konečně turné skončilo, skončilo i zasnoubení Leonarda a Rebeccy.

Jeden z nejveřejnějších Leonardových vztahů byl ukončen v soukromí a v klidu. Ani Leonard, ani Rebecca o tom nemluvili s reportéry. Později Leonard řekl: „Svým způsobem mě prokoukla. Nakonec jí došlo, že ode mne nemůže čekat, že bych si ji vzal, měl děti a tak.“9 Rebecca s tím nesouhlasila. „Myslím, že ve skutečnosti tomu Leonard dal víc než kdykoliv s kýmkoliv. Myslím, že právě proto jsme se rozešli v dobrém. Oba jsme věděli, že jsme do toho dali, co jsme mohli.“

Leonard Rebecce neřekl, že odjíždí do kláštera. „Ale to jsou maličkosti,“ říká Rebecca. „Přece ve skutečnosti záleží na tom, že jsme vzájemně velice pozitivně ovlivnili své životy. Leonard mi během našeho vztahu řekl spoustu velice moudrých věcí a jedna z nich byla: ‚Poslyš, já vím, že manželství je nejtěžší duchovní praktikou na světě.‘ Zeptala jsem se ho: ‚O čem to mluvíš?‘ A on řekl: ‚Lidi se diví, jak někdo dokáže v klášteře na Mount Baldy sedět celé hodiny, týdny a měsíce, ale ve srovnání s manželstvím to nic není. Pokud v něm člověk skutečně je, opravdu přítomný pro manželství, je to sebereflexe čtyřiadvacet hodin denně sedm dnů v týdnu. Jinými slovy, to, co jsi, se ti odráží v zrcadle tvého partnera v manželství – denně, minutu po minutě, hodinu po hodině. Kdo to vydrží?‘ Leonard hodně přemýšlí a dobře se zná.“

Podle Rebeccy se Leonard „celý život snaží zjistit, kde vlastně je a co tam dělá, anebo možná jen jak se z toho sakra dostat. Měl tolik vztahů se ženami, ale nikdy se neuvázal, dlouho se zabýval róšim a zenovými meditacemi, ale i od toho vždycky utekl, dlouho se zabýval kariérou, ale zároveň měl pocit, že to vlastně vůbec nechce dělat. Řekla bych, že v rámci našeho vztahu, nebo jen během něj, spousta věcí dospěla pro Leonarda do stavu, kdy je potřeboval nějak vyřešit. Myslím, že jsme jeden druhému pomohli určité záležitosti jednou provždy srovnat. A když jsme se rozešli, věnoval se zase něčemu, k čemu se předtím nechtěl zavázat: stal se mnichem, což předtím nebyl schopný udělat, a mně to mimochodem dost pocuchalo reputaci: ‚Proboha, utekl ti a šel do kláštera, cos to s ním dělala?‘“

Když z jeho života zmizela Rebecca a vzdálil se hudebnímu byznysu, neměl už důvod zůstávat v Los Angeles. Sám řekl, že do kláštera šel „z lásky“.10 Nebyla to ani tolik láska k buddhismu, myšlenka stát se mnichem, ale láska k róšimu, ke starci, se kterým sedával v tichosti na tom rozlámaném kopci. Leonard to popsal takto: „Něco takového můžete udělat jen z lásky. Kdyby byl róši profesorem fyziky na univerzitě v Heidelbergu, naučil bych se německy a vypravil bych se do Heidelbergu studovat fyziku. Člověk může přistupovat k mistrovi různě. Když chcete učitele, stane se vaším učitelem. Někdo chce mít autoritativního šéfa, takovým vyhovuje striktní režim. Mne zajímalo spíše přátelství, takže mi byl přítelem. Když jsem v roce 1993 dokončil turné, bylo mi skoro šedesát a róšimu táhlo na devadesát. Můj starý učitel pořád stárl a já jsem s ním netrávil dost času. Už jsem měl odrostlé děti a řekl jsem si, že nadešel vhodný čas, abych se věnoval našemu přátelství a svému vztahu ke komunitě.“11

Leonard šel do kláštera, aby róšimu sloužil, ale šlo o vztah, který jim oběma vyhovoval. Leonard si už před lety uvědomil, že ho do kláštera táhne „pocit něčeho nedokončeného, něčeho, co mě drží při životě“.12 Přirovnal zenové centrum k horské nemocnici a sebe a ostatní obyvatele k „lidem, které traumatizuje, zraňuje, ničí a mrzačí každodenní život“, sedí v čekárně a čekají na toho drobného, kulaťoučkého japonského doktora. V klášteře sice panoval strohý a spartánský řád, ale pro muže, který disciplínu miloval a uměl být na sebe tvrdší než jakýkoliv režim, se kterým mohl přijít starý mnich se zásobou kóanů, to mělo ohromné kouzlo. Prázdnota a ticho, život bez rozptylování, pocit řádu, to vše mu pomáhalo utišit zmatek slov a úzkostných pocitů ve své hlavě. Leonard tu nebyl nikým zvláštním, jen kolečkem v soustrojí, kde jsou všichni propojení. Byl jedincem v malé a ustavičně proměnlivé komunitě, kde se všichni oblékají stejně, všichni sdílejí stejné každodenní povinnosti a společně jedí ze stejných plastových misek. Neměl s tím sebemenší problém. Právě teď rozhodně nestál o to být slavným Leonardem Cohenem. Hledal cosi jako prázdnotu – něco, co hledal během své dospělosti nejrůznějšími způsoby v půstech, sexu či scientologických auditech. V róšiho klášteře ho hned napoprvé zaujala právě „tato prázdnota“. „Na tom místě je velmi obtížné držet se svých myšlenek. Existuje jakási vlídná nicota, stav, který jsem zde nalezl ve velmi čisté formě.“13 V zenovém centru na Mount Baldy nemusel o ničem rozhodovat. Říkali mu, co má dělat, kdy a jak. Ale na rozdíl od smlouvy s gramofirmou nebo od manželství tu byla i úniková klauzule. Kdyby Leonard chtěl, mohl odejít.

Párkrát to udělal. Pověsil své roucho na věšák, sjel autem z kopce kolem výstražných značek varujících před házením sněhovými koulemi a pustil se po dálnici na severozápad, do Los Angeles. Nevracel se tam, aby si snad užil dekadentní víkend, ale aby byl sám. Malý klášter v horách působil jako místo, kde se dá samoty najít po libosti, ale Leonardovi to tak nepřipadalo: „Je tam velmi málo soukromého prostoru a soukromého času. Říká se, že mniši v klášteře jsou jako oblázky v pytli, pořád pracujete těsně obklopení ostatními, takže je to stejné jako život jinde, stejné pocity lásky, nenávisti, žárlivosti, vyvržení, obdivu. Je to obyčejný život pod mikroskopem.“14 První Leonardova zastávka byla v McDonald’s, kde si kupoval Filet-O-Fish, obalované rybí filé v žemli. Jídlo spláchl o něco později sklenkou dobrého francouzského vína. Ale poté, co strávil doma den či dva u televize – mezi jeho nejoblíbenější pořady patřila show Jerryho Springera –, si připomněl, jak by vypadal jeho život, kdyby nebyl v klášteře, takže se vrátil autem do hor a znovu si oblékl svůj hábit.

Dny splývaly, jedna monotónní činnost navazovala na druhou. „Moc se nevyspíte, denně dlouhé hodiny pracujete a meditujete vsedě, ale časem si na to zvyknete, zařadíte rychlost a prostě tím jen tak proplouváte,“ vypráví Leonard.15

Takový stav se ale nedostaví hned. Leonard a Kigen byli podstatně starší než většina lidí, kteří přicházeli do kláštera na Mount Baldy na seššiny, takže se hořce shodli v názoru, že pobyt v klášteře není snadný. „Příroda je tu tvrdá a žít v takové výšce je náročné. Leonard říkal, že ten klášter vznikl pro lidi, kteří mají tunu energie,“ vzpomíná Kigen. „Ale duchovní cvičení často spočívá v tom, že se dokážete s důvěrou vydat na místo, kde byste se za normálních okolností cítili velmi nejistě, a uvědomíte si, že tam můžete být doma, že na tak extrémním místě můžete žít a může vám být dobře, že tam můžete nalézt klid.“ Leonard nepamatoval, kdy se naposledy cítil takhle dlouho takhle klidný. „Prostě vás tam utahají k smrti, takže na sebe zapomenete,“ vysvětluje. „A zapomenout na sebe je svým způsobem osvěžující. Panuje tam striktní řád, ale to mám právě rád. Pokud dokážete překonat přirozený odpor k tomu, že vám říkají, co máte dělat, začne vás ten denní řád a jeho prostota uklidňovat. Myslíte pak jen na spánek, na práci, na příští jídlo, a všechna ta improvizace, která vás po většinu života tyranizuje, se začne rozplývat.“16

Lidé si často představují, že umělec či spisovatel k tvorbě jistý nepořádek, strádání a improvizaci potřebuje. I Leonard řekl: „Je pravda, že sám Bůh, jak stojí v knize Genesis, použil chaos a pustotu ke stvoření vesmírného řádu, takže chaos a pustotu lze chápat jako DNA veškeré kreativity.“17 Ale Leonardovu kreativitu zřejmě podporoval přísně uspořádaný životní řád a touha zapomenout, kdo je, a překonat své ego. Může se to zdát paradoxní, právě ego je přece často příčinou touhy umělecky tvořit. Ale pro Leonarda bylo důležité zbavit se všeho, co ho rozptylovalo. Díky praktikování zenu se zbavoval vnitřních rušivých vlivů – úzkosti a očekávání –, a díky prostému a uspořádanému prostředí ho nerušilo ani nic vnějšího. Ve vzácných chvílích volna mezi povinnostmi Leonard pilně psal, kreslil a skládal u svého syntezátoru – křehkou a dojemnou hudbu, kterou přirovnával k „francouzské filmové muzice z padesátých let“.18 Něco z takto vzniklé poezie a umění posléze zařadil do Knihy toužení, ta ale vyšla až o deset let později. Leonard zabraný do práce v přístěnku svého srubu nepřemýšlel o vydání knihy nebo alba. Pracoval jen kvůli práci samé, k jejím výsledkům cítil tak slabou vazbu, jak to jen bylo možné u člověka, který ještě nedosáhl satori – osvícení.

Ačkoliv byl Leonardův život na Mount Baldy pracovně hodně nabitý, čas se pro něj zdánlivě zastavil. Pro vnější svět to sice neplatilo, ale Leonard se o to nezajímal, jako by se jen odvíjel z cívky starý známý film, který už nelákal jeho pozornost. Plynuly měsíce, pak roky. Leonard v klášteře vnímal jen střídající se roční období a periodicky se opakující časnější ranní budíčky, oznamující další přísný seššin. Během dlouhých hodin zazenu, meditace vsedě, se Leonardova mysl toulala od bolesti v kolenou k písním, které v duchu skládal, či dokonce k sexuálním fantaziím. „Když sedíte celé hodiny v meditačním sále, projdete v duchu všechny ženské, které jste znal. Nějaký čas to trvá, než všechno vyčerpáte, a možná to úplně ani nejde, ale po nějakém čase vás unaví procházet si v duchu hitparádu nejoblíbenějších scénářů s holkou, po které jste toužili, o kterou jste přišli nebo kterou chcete znovu dobýt.“19 V klášteře byly i mnišky, i když jich bylo méně než mnichů. Měly své vlastní sruby a intimní vztahy s mužským osazenstvem nebyly vítány, ale samozřejmě k nim docházelo. „Ta situace nabízí jisté erotické možnosti,“ řekl Leonard. „Je to o hodně jednodušší než obrážet v Paříži kavárny. Pro mladého člověka s dostatkem energie – protože není moc volného času – je to velmi slibné prostředí.“ Když byl Leonard mladší, měl na Mount Baldy „několik krátkých, intenzivních románků“,20 ale teď už nebyl „v této oblasti nijak zvlášť aktivní“.21

Ženská společnost mu ale tak úplně nechyběla. U úpatí hory Mount Baldy žil v Claremontu Chris Darrow, jehož skupina Kaleidoscope hrála na Leonardově debutovém albu. Překvapilo ho, když jednou spatřil Leonarda sedět na sluníčku na terase místní řecké restaurace Yanni’s a popíjet řeckou kávu ve společnosti krásné mnišky. Kdyby neměli vyholené hlavy a na sobě černá roucha, vypadalo by to dočista jako na Hydře. Darrow přišel k jejich stolečku a oslovil ho: „Ahoj, Leonarde, pamatuješ si mě?“ Neviděli se od nahrávání Songs of Leonard Cohen v sedmašedesátém. „Jasně,“ odpověděl Leonard. „Tys mi zachránil desku.“

Leonard sice neprojevoval sebemenší zájem o natočení nové desky, ale v září 1995, když už žil v klášteře dva roky, vyšlo další tributové album, Tower of Song. Od I’m Your Fan se v mnoha ohledech lišilo. I’m Your Fan byla nezávislá antologie láskyplně sestavená francouzským rockovým časopisem, na níž Leonardovy písně hráli a zpívali především mladí nabroušení rockeři. Za Tower of Song ovšem stála velká gramofirma, celé to byl nápad Kelley Lynchové, desku produkoval její milenec Steve Lindsey a podílela se na ní hlavně velká jména ze středního proudu. Leonard na naléhání Lynchové opustil na několik dnů klášter, aby jí pomohl s kontaktováním některých muzikantů, na které měla spadeno. Nepříjemného úkolu se zhostil s humorem. Philu Collinsovi poslal zprávu s dotazem: „Odmítl by Beethoven pozvání od Mozarta?“ Collins odpověděl, že ne, „pokud by ovšem Beethoven nebyl zrovna na světovém turné.“

Na Tower of Song si zazpíval třeba Collinsův bývalý kolega z Genesis Peter Gabriel, dále Elton John, Don Henley, Willie Nelson, Billy Joel, Tori Amosová, Suzanne Vega nebo Aaron Neville. Sting nazpíval s irskou skupinou Chieftains keltskou verzi Sisters of Mercy a Bono si dal pauzu od U2, aby nahrál ambientní beatnicky gospelovou verzi Hallelujah.

Jak napsal spisovatel Tom Robbins v textu na obalu, „nikdo neumí zazpívat slovo ‚nahá‘ tak nahatě jako Cohen“. Pro album cohenovských coververzí to asi nebylo nejlepší doporučení, ale Leonard, kterého přesvědčili, aby kvůli propagaci alba poskytl několik rozhovorů, řekl reportérům, že z něj má velkou radost. „Po tom, že byly vůbec napsané, je tohle druhá nejlepší věc, která se těm písním stala, a jsem hluboce vděčný těm skvělým muzikantům za laskavost a solidaritu, ačkoli je do téhle práce nikdo nenutil.“22 Kritici už ale tak vlídní nebyli. Gramofirma se pokusila podpořit prodej tím, že (dlouho předtím, než se řetězec Starbucks stal důležitým nástrojem propagace hudby) poslala album zdarma do barů a kaváren – do podniků, které měly „cohenovskou atmosféru“. Pod touto atmosférou si tedy zjevně představovali sofistikované, elegantní prostředí, ne jednoduchý srub na skalnaté hoře, kam se Leonard vrátil tak rychle, jak to jen bylo společensky únosné, a odkud neměl v úmyslu odejít.

Devátého srpna 1996, po třech letech života v klášteře, se Leonard stal zen buddhistickým mnichem. Na obřad přijel Steve Sanfield, Leonardův přítel, který ho kdysi s róšim seznámil, a z New Yorku přiletěla i Leonardova sestra Esther. Leonard oblečený v mnišském rouchu a s vyholenou hlavou se otočil na Sanfielda a sarkasticky zašeptal: „Když jsi mě do tohohle dostal, dokážeš mě dostat i ven?“ Mnišské svěcení pro Leonarda neznamenalo krok ke svatosti ani krok od náboženství, do kterého se narodil. Jak napsal v roce 1997 v básni „Není Žid“:

Každý, kdo řekne

Já nejsem Žid

není Žid

Je mi líto

Ale je to definitivní

Tak praví:

Eliezar, syn Nissanův,

kněz Izraele,

přezdívaný

sinajský slavík.

Jom kipur 1973;

čili

Jikan Nepřesvědčivý

zenový mnich

známý též jako

Leonard Cohen…76

Souhlasil se svěcením, aby se „podvolil protokolu“.23 Róši mu řekl, že nastal čas, aby se stal mnichem, a tak to udělal. Leonard také nedávno přijal odpovědnost, pro kterou byl takový oficiální stav vhodný: róši ho požádal, aby vedl jeho pohřeb. Starý pán, kterému táhlo na devadesát, Leonarda instruoval, že si přeje tradiční kremaci na otevřené hranici. A pokud bude Leonard chtít, může si nechat nějakou jeho kost.

Během obřadu svěcení dostal Leonard nové jméno: Jikan. „Róši neumí moc dobře anglicky, takže těžko říci, co míní jmény, které lidem dá,“ řekl Leonard. „Takhle mu to vyhovuje, protože nechce, aby se lidé příliš zabývali poetikou těch tradičních mnišských jmen. Mnohokrát jsem se ho při vhodné příležitosti nad sklenkou ptal, co znamená Jikan, a prý je to ‚obvyklé ticho‘, ‚normální ticho‘ nebo ‚ticho mezi dvěma myšlenkami‘.“24 Nebezpečně poetické jméno. A úžasně ironické pro zpěváka, spisovatele a básníka.

Tichý život v klášteře Leonardovi zřejmě vyhovoval, ačkoli za ním občas přijížděly návštěvy. Když Adam Cohen podepsal nahrávací smlouvu s Columbií, přišel si s otcem popovídat o textech pro chystané první album. Leonard synovi věnoval píseň, na které „roky pracoval“ a věděl, že se sám „nikdy nedostane k tomu, aby ji udělal“25 – byla to Lullaby

in Blue. Sharon Robinsonová, která zenové centrum znala a sama tam strávila nějaký čas, přijela za Leonardem a u láhve vína poslouchala, jak jí na syntezátor hraje nejnovější z nespočetných verzí písně A Thousand Kisses Deep. Mezi nezvané hosty patřila podle Kigena „krásná mladá dáma, která dorazila jednou odpoledne doslova v hadrech a peří. ‚Kde je Leonard? Přijela jsem za Leonardem.‘“ Ale celkem se v klášteře objevilo velice málo lidí, kteří sháněli Leonarda jako celebritu. Kigen říká, že by je spočítal na prstech jedné ruky.

Do hor dorazily i dva malé filmové týmy, jeden z Francie, druhý ze Švédska. Výsledkem těchto návštěv byly dva televizní dokumenty, Leonard Cohen. Portrait. Spring 96 od Armelle Brusqové a Stina Möter Leonard Cohen od Agrety Wirbergové. Francouzský film ukázal Leonarda, jak pracuje v klášterní kuchyni, sedí v meditační síni, čte mantry s velkými tónovanými brýlemi na nose a pochoduje venku s ostatními mnichy. Ujistil Brusqovou, že nežije v izolaci. Řekl, že skutečný život je mnohem osamělejší. Na konci turné by se vrátil k „tyranské osamělosti“ svého domova, kde by trávil sám celé dny, s nikým by nemluvil, nic by nedělal.

Švédská konferenciérka Stina Dabrowská se Leonarda vyptávala na lásku. Odpověděl jako muž, který měl čas a prostor o tom uvažovat. „Dostával jsem nádhernou lásku, ale nevracel jsem ji,“ řekl. „Neuměl jsem reagovat na lásku žen. Byl jsem posedlý nějakou fiktivní představou izolace, nedokázal jsem přijmout to, co mi nabízely, a že mi to nabízely všude.“ Tu a tam, když neviděl svět černě, dokonce zapomínal, že žije „v tomhle šedesát tři let starém těle,“ a myslel na to, že by si mohl najít mladou dívku, oženit se s ní, koupit dům a najít si opravdovou práci, třeba prodávat v knihkupectví. „Teď bych to dokázal. Teď vím, jak na to,“ řekl. Když mu položili nevyhnutelnou otázku, jestli se nevrátí k hudbě, odpověděl záporně a dodal: „Nemohu přerušit toto studium. Je pro mne příliš důležité, než abych jej přerušil… pro zdraví mé duše.“ Ocitoval židovského mudrce, rabína Hilela Staršího, když řekl: „Pokud já nejsem pro sebe, kdo pro mne bude? A pokud ne teď, kdy? Ale pokud jsem jen pro sebe, kdo jsem?“ Poprosil své fanoušky, aby mu odpustili. Řekl, že se snaží naučit věci, které mu pomohou k „hlubším a lepším písním“.26

Protože Columbia neměla ani Leonarda, ani zprávy o tom, že by chystal novou desku, vydali v roce 1997 kompilované album More Best Of. Od prvního Best Of, které v Británii a v Evropě vyšlo pod přesnějším názvem Greatest Hits, neboť Leonardovy písně tu skutečně byly hity, už uteklo dvaadvacet let. Leonard sice necítil „žádné zvláštní puzení“ sestavit další, ale bylo to třicet let, co s Columbií podepsal smlouvu. Řekl: „I když jsem sám necítil v podstatě žádnou nostalgii, podvolil jsem se.“27 Požádali ho, aby vybral písně, a udělal to. Bylo by jich dost i na dvojalbum, ale společnost se nakonec rozhodla pro jedinou desku spíše s novějšími věcmi. Zeptali se Leonarda, jestli nemá nějaký nový materiál. Právě dokončil chytlavou sebekritickou píseň s názvem Never Any Good. Další novinkou byla krátká elektronická skladba nazvaná The Great Event. Její melodii tvořila pozpátku hraná Měsíční sonáta, Leonardův hlas byl elektronicky zkreslený.

Experimentální hudbou se Leonard zabýval během pobytu v klášteře. Přišel s myšlenkou, kterou nebyl schopen na svém postarším počítači a syntezátoru realizovat: chtěl, aby jeho zpěv zněl „jako z nějakého rozbitého reproduktoru, který přečkal zničení vesmíru a teď je plný absurdní naděje na nový život“.28 Bylo by to svým způsobem pokračování písně The Future v podání zenového mnicha. Přibližně v této době se klášter na Mount Baldy poprvé dočkal připojení k internetu – bylo pomalé, vytáčené, využívalo jediný telefonní přístroj v klášteře, nicméně Leonard byl online.

Finský účetní Jarkko Arjatsalo zažil jednoho dne překvapení: nějaký kalifornský mnich mu posílal zprávu a ptal se, jestli mu může zavolat. Leonard se totiž dozvěděl o existenci internetové stránky Leonard Cohen Files, věnované jeho tvorbě. Založil ji v roce 1995 právě Arjatsalo a jeho dospívající syn Rauli. Leonarda napadlo, že jestli Arjatsalo dokázal vytvořit internetovou stránku, třeba mu bude moci odpovědět na pár technických otázek. (Odehrávalo se to v době před Googlem a internetové spojení bylo strašidelně pomalé.) „Leonard měl zájem o software, který by uměl napodobit jeho hlas – nešlo mu o dokonalou kopii, ale o mechanický hlas, který by byl poznatelný jako jeho,“ vzpomíná Arjatsalo. Mezi uživateli své stránky našel vědce na Kalifornské univerzitě v Berkeley, který navrhl řešení. Tím začala blízká spolupráce a přátelství mezi Leonardem a mužem, kterému přezdíval „generální sekretář společnosti“. Stránky LeonardCohenFiles.com se proslavily jako Leonardův digitální archiv a komunikační uzel mezinárodní fanouškovské komunity.

Leonard se zajímal, jestli může na stránku přidat nějaké vlastní materiály. Poslal Arjatsalovi rané verze textů včetně Suzanne a náčrty nových písní a básní. Chtěl „jasně ukázat, jak ten proces probíhá, nebo alespoň vrhnout trochu světla na mysteriózní tvorbu psaní“, napsal. Poslal také ukázky své další umělecké tvorby, sahající od kreseb na ubrouscích po digitální grafiky. Obzvlášť rád tvořil na počítači, ty měl prostě rád. „Říká se, že Tóra byla napsána černým ohněm na bílý oheň. Podobný pocit mám z počítače, je to výrazná čerň na jasném pozadí. Je v tom jistá teatrální důstojnost vidět to na obrazovce.“29 Jeho zájem o výrobky značky Mac trval už dlouho, zčásti díky tomu, že vybraní kanadští autoři, mezi kterými byl i Leonard, Irving Layton a Margaret Atwoodová, dostali od firmy Apple Macy zdarma včetně soukromého zaškolení doma.

V rozhovoru pro časopis Billboard v roce 1998 Leonard řekl, že „zveřejňuje na té finské stránce spoustu původních materiálů“. Dodal: „Nevím, co se s tím pak děje. Beru to jako spisovatel blížící se konci života, který už většinu díla vytvořil a dostal za to honorář. Mám z čeho žít a snad mi vystačí i na rozumný důchod. V téhle etapě mi zcela vyhovuje zveřejňovat všechno na internetu.“30 Jeho nahrávací společnost takový názor nesdílela. Když uvedl webovou adresu stránek Leonard Cohen Files a jiných obdobných zdrojů na zadní straně přebalu alba More Best Of, chtěli po něm, aby tuto informaci odstranil, s odkazem na „povolení“ a „dodržení smlouvy“. Leonard se ale nepodvolil a webové adresy zůstaly, kde byly.

Leonard se oddal internetu celým srdcem, a to dlouho předtím, než ostatní umělce donutila k podobnému kroku krize v hudebním byznysu a nástup webu. Ačkoliv se v podstatě odřízl od světa, mohl s ním díky internetu komunikovat tak, jak sám chtěl. Mohl být v kontaktu se svými fanoušky po celém světě, aniž by musel svléci mnišské roucho a nastoupit do letadla. Mohl dávat své výtvory k dispozici veřejnosti bez gramofirmy nebo jakéhokoliv jiného prostředníka. Beztoho žil svým způsobem virtuální život – na odlehlém místě vysoko nad zemí a ještě dál od nebe. Internet pro něj byl dokonale cohenovským způsobem, jak se ze světa ztratit a přitom na něm být přítomný jako nikdy předtím.

Na noc se Leonard od sítě odpojil. Na stole měl láhev kvalitního koňaku, kterou pořídil, když posledně zajel nakoupit do Claremontu. Strčil si ji pod paži a vykročil v sandálech do svahu, k róšiho srubu.

—

Byl podzim roku 1998. Leonard už měl za sebou pět let strávených v klášteře. Byl hubený jako lunt, splývavé černé roucho na něm volně viselo. Během nekonečných meditací zažil stavy, kdy jeho mysl opouštěla tělo, a okamžiky, kdy „se otevře nebe a všechno pochopíte“. Během života na Mount Baldy míval období, kdy cítil spokojenost a všechno se zdálo dávat smysl, teď na tom ale rozhodně takhle nebyl. Uprostřed noci vstal z lůžka a prsty zkřehlými chladem postavil vodu na kávu. Cítil beznaděj. Když seděl v meditační síni a naslouchal, jak róši ze svého křesla se čtecím pultíkem v čele místnosti pronáší teišó, uvědomil si, že najednou nechápe, co ten povědomý hlas vlastně říká. „Přitom jsem tomu dřív rozuměl, ale má mysl začala být natolik zaneprázdněna rozptylováním bolesti, že to ovlivňovalo mé základní schopnosti.“31 A úzkost nepolevovala, naopak se prohlubovala. Doktor mu předepsal antidepresiva s tím, že léky nastaví dno, pod které to už nepůjde, ale „dno se otevřelo a propadl jsem skrz“,32 říká Leonard.

Jednou mířil róši do Nového Mexika, kde pravidelně vedl seššiny ve svém druhém klášteře v Jemez Springs. Leonard ho vezl na letiště a musel se pro něco vrátit na Mount Baldy. V horských serpentinách na něj ale padla tak silná panika, že musel zastavit. Otočil se na zadní sedadlo pro tlumok, kde měl necesér s antidepresivy. S bušícím srdcem vytáhl pilulky, ale pak je vyhodil z auta. „Řekl jsem si: ‚Jestli se mám zhroutit, ať se zhroutím s otevřenýma očima.‘ Aby se člověk hroutil pod prášky, to mi připadá neslušné. A pak jsem se vrátil na Mount Baldy,“ vzpomíná Leonard, „a opravdu jsem se zhroutil.“33

Nedokázal se z toho dostat. Zimní měsíce pro něj byly krutější než jindy, róšiho teišó mu zněly jako hatmatilka. Po pěti a půl letech v klášteře byl Leonard v nejhlubší depresi a cítil, že je „na konci cesty“.34 Za chladné noci na začátku ledna 1999 se vydal do kopce k róšiho srubu. Bezhvězdná obloha byla černá, ve vzduchu se vznášely sněhové vločky. Stářím scvrklý róši na něj hleděl očima, jejichž hloubku zdůrazňovaly silné brýle na čtení. Seděli mlčky, jako mnohokrát předtím. Pak Leonard prolomil mlčení. „Róši,“ řekl, „musím jít. Odejdu z hory.“ Róši se zeptal: „Na jak dlouho?“ Leonard odpověděl: „Nevím.“ Stařec na něj hleděl a pak řekl: „Dobře. Tak běž.“

Leonardův omluvný vzkaz róšimu vysvětluje jeho dezerci takto: „Milý róši, je mi líto, že Ti už nemůžu pomáhat, protože jsem potkal tuhle ženu… Jikan, neužitečný mnich, se ti hluboce klaní.“ Slova doprovází kresba hinduistické chrámové tanečnice.77 Ani ne týden nato, co Leonard opustil Mount Baldy, už byl v Indii. Neopustil róšiho kvůli ženě, ale kvůli muži.

Raméši S. Balsekarovi bylo jednaosmdesát let, ve srovnání s róšim to byl učiněný mladík. Vystudoval ekonomii v Londýně a nejprve pracoval jako ředitel významné indické banky, ale na konci sedmdesátých let se stal oddaným stoupencem Nisargadatta Maharadže, mistra advaity, hinduistického filozofického učení o nedualitě. Raméš teď sám přijímal vlastní studenty ve svém bytě v jižní Bombaji. Mezi nimi se několik dnů po opuštění zenového kláštera objevil i Leonard – „ve stavu akutní deprese a hluboké úzkosti“.35

Raméšovo učení poznal ještě na Mount Baldy. Před několika lety mu někdo v klášteře věnoval knihu otázek a Balsekarových odpovědí z roku 1992 s titulem Vědomí mluví. Základem jeho učení byla existence jediného nejvyššího Zdroje, bráhmanu. Bráhma je zdrojem všeho a zároveň je také vším, co stvořilo. A jelikož je zde jen toto jediné vědomí, není žádné „já“ nebo „my“, žádný individuální původce skutků, žádný individuální myslitel myšlenek, žádný individuální vnímatel vjemů. A když se ztratí koncept jáství, když člověk skutečně pochopí, že nemá žádnou svobodnou vůli, že nemá žádnou vládu nad tím, co dělá nebo co se mu děje, když přestane být hrdý na to, čeho dosáhl, když si přestane brát osobně to, co ho potká, pak dosáhne sjednocení s jediným vědomím, se Zdrojem. Když si Leonard tu knihu poprvé přečetl, líbila se mu, ale nemohl říci, že by tomu rozuměl. Odložil ji, ale během „těch posledních temných dnů“36 v klášteře cítil, jak ho znovu přitahuje. Když si ji přečetl tentokrát, dávala mu více smyslu. Dokonce zjistil, že když aplikuje Raméšovo učení na róšiho teišó, dokáže róšimu opět rozumět. Rozuměl mu ale pouze čistě intelektuálně, to porozumění nijak nepomohlo umenšit jeho psychické utrpení. Leonard zajel autem do knihkupectví Bódhi pro další Balsekarovy knihy a rozhodl se odcestovat do Indie, aby vyslechl jeho učení osobně. Koupil si letenku do Bombaje.

Roky strávené v klášteře nijak neotupily Leonardovu schopnost najít si ten nejobyčejnější hotelový pokoj. Kemps Corner byl dvouhvězdičkový hotel v rušné, hustě zastavěné čtvrti na jihu Bombaje. Byl malý, měl jen pětatřicet pokojů, a stál pár set metrů od pláže, i když k dálničnímu nadjezdu to bylo ještě blíž. Budova byla stará, ale rozhodně ne elegantní. Vchod zdobila veselá pruhovaná markýza, v miniaturní recepci bylo šero. Leonard si pronajal pokojík v zadním traktu, kam tolik nedoléhal hluk z ulice. U bíle natřené zdi stála úzká postel, kromě které měl k dispozici ještě křeslo, dřevěný stolek pod zrcadlem v dřevěném rámu, mrňavou televizi a bíle kachlíčkovanou koupelnu.

I v Bombaji se Leonard držel přísného rozvrhu. Každé ráno krátce po osmé opouštěl hotel. Oblékal se podle své formální představy o neformálním oblečení – splývavou černou košili nosil zastrčenou do světlých lněných kalhot. Mířil na satsang, kam to měl půldruhého kilometru. Chodil stále stejnou cestou, skrz dopravní zácpu a davy lidí, mezi žebráky a v hluku věčných automobilových houkaček. Mířil na Warden Road (nynější Bhulabhai Desai Road), hlavní třídu vedoucí podél pláže a Arabského moře. Míjel Breach Candy Club, Gardens, americký konzulát – budovy byly stále honosnější, jak se blížil ke klidné uličce North Gamadia Road, kde žil Raméš v horním poschodí pětipodlažního obytného domu Sindula House postaveného ve stylu art deco. Tahle čtvrť byla mnohem víc nóbl než ta, kde se ubytoval Leonard. Bydleli tu lidé, kteří zdědili rodinné peníze, úspěšní spisovatelé, známí umělci – a také bývalí bankovní ředitelé jako Balsekar.

Byt měl dobře vybavený, ale ne luxusní. Největší ze čtyř pokojů byl obývák, kde probíhal satsang. Vešlo se sem asi čtyřicet lidí usazených na podlaze. Leonard se přede dveřmi zul, našel si nenápadné místečko vzadu v rohu a posadil se na podlahu – se zkříženýma nohama a pohledem upřeným do země. V devět hodin vešel z vedlejší místnosti Raméš, drobný a upravený muž s bílými vlasy a v bílém obleku. Usedl na židli v čele a po krátkém formálním předčítání nastal čas na otázky a odpovědi. Raméš začal obvykle tím, že se nějakého nováčka zeptal, co ho přivedlo do Indie a odkud je.

„Většina návštěvníků byli cizinci, spousta jich pocházela z Izraele. Mezi pětatřiceti nebo čtyřiceti lidmi se tu našli snad tři nebo čtyři Indové,“ říká Ratneš Mathur, indický bankéř, který se s Leonardem při jeho první návštěvě Bombaje spřátelil. Mathur o Raméšovi prvně slyšel až od Leonarda, protože Raméš byl doma v Indii poměrně neznámý duchovní vůdce. Leonard Mathura pozval na satsang – první z asi čtyřiceti, které během následujících čtyř let Mathur absolvoval. „Raméš se záměrně bránil jakémukoli kultu,“ vysvětluje Mathur. „Nemířil na indická masmédia. Nestaral se o publicitu, žil z penze, bylo vidět, že mu nejde o peníze. Mluvil anglicky, měl západní způsoby, jeho učení bylo poměrně složité a intelektuální a jeho styl nenavazoval na Maháršiho.“ Ramana Mahárši byl populární guru a někteří jeho následovníci Raméše jako duchovního vůdce očerňovali. „Vždyť taky žil jako bankéř ve výslužbě, občas chodil na golf, měl rád whisky. Ale kromě toho nechával lidi, aby k němu denně na hodinu, na dvě chodili. Většinou se o něm dozvěděli od známých. Měl velmi solidní žáky, nebyl to takový ten obvyklý houf hipíků,“ i když někteří hledající přišli k Raméšovi poté, co navštívili Oshovu komunitu v Pune, dvě hodiny od Bombaje. (Tamní duchovní vůdce Bhagván Šrí Radžníš založil v osmdesátých letech komunitu alternativního životního stylu v Oregonu. Po kontroverzích a skandálu došlo ke guruově deportaci a komunita v Oregonu skončila.)

Raméš měl ve zvyku vyjadřovat se prostě. Při satsangu jednal s návštěvníky podobně jako s podřízenými v bance. Informace a instrukce udílel přímým, věcným způsobem. Mathur vzpomíná: „Raméš neměl trpělivost s upovídanými lidmi, kteří by se s ním chtěli pouštět do nějakých ezoterických debat. Vždycky jim připomenul, že nevybírá žádné vstupné, a vyprovodil je.“ (Pokud si někdo z návštěvníků přál věnovat dar, mohl to udělat při odchodu.) Když si Raméš všiml v místnosti někoho, kdo chodil opakovaně po příliš dlouhou dobu, podle Mathura se zeptal: „‚To nemáte nic lepšího na práci? Mou hlavní zprávou pro vás je, že Bůh je všude, takže se nemůžete soustředit jen na náboženství. K Bohu se nedá promeditovat.‘ V podstatě jim říkal: ‚Žijte.‘“ Leonardovi to ale Raméš nikdy neřekl, i když s ním jednal mezi čtyřma očima a spřátelil se s ním. „Pokud šlo o Leonarda, byl vždy velmi slušný a milý.“

Po nějakých dvou hodinách Raméš pohlédl na hodinky, což bylo znamení, že otázky a odpovědi končí. Raméš opustil místnost a přišla paní Murthyová, zpěvačka bhadžanů, aby učila shromážděné zpívat tradiční hinduistické písně. Pokojem koloval papír, na kterém byl text napsaný sanskrtem i latinkou. „Ale Leonard to nepotřeboval,“ vzpomíná Mahur. „Znal každé slovo.“ Když dozpívali, všichni cestou ven míjeli stůl, kde manžel paní Murthyové prodával Raméšovy knihy a audionahrávky všech satsangů. Během prvních měsíců v Indii Leonard při satsangu kladl Raméšovi otázky, později už jen tiše seděl a soustředil se na to, co duchovní mistr říká. Když se rozkřiklo, že se Leonard učí u Raméše, šly nahrávky prvních Leonardových satsangů dobře na odbyt. Mathur si všiml, že některé návštěvníky zajímá víc Leonard než Raméš. Během satsangu se na Leonarda neobraceli, ale u stolku s nahrávkami a knihami nebo na odchodu z budovy se s ním dávali do řeči.

„Byl obvykle velmi zdvořilý,“ říká Mathur. „Bavil se s nimi. Když mu někdo připadal zajímavý, zašel s ním do stánku na čaj.“ Do nenápadné čajovny to bylo z Raméšova bytu asi padesát metrů. Bylo to přesně takové místečko, jaká Leonard neomylně nalézal a rád navštěvoval v kterémkoliv městě, kde se zrovna octl. Zaměstnanci čajovny už ho znali, vyměňovali si s ním úsměv a uctivé namasté. Nebyl pro ně celebritou, ale mužem ze Západu s krátkými šedivými vlasy, přítelem, který k nim často zajde a vždy se k nim chová dobře. „Řekl mi, že ho skoro nikdo nepoznává, když chodí po ulici, a to se mu tu moc líbilo.“ Mathur si všiml, že se Leonard „záměrně vyhýbá bohatým a slavným obyvatelům Bombaje.“ Lidé ho pořád někam zvali – včetně Mathura. Leonard se vždy slušně omluvil, „ale jednou mi řekl, že jde na návštěvu do slumu, k nějakému taxikáři. Pamatuji se, jak mě překvapilo, že si vytvořil tak pevné vztahy s lidmi, kteří nemají ani tušení, že je slavný písničkář. Dost možná nejvíc času v Indii strávil s uklízečkami v hotelu Kemps a s obsluhou v té čajovně.“

Když si vypil čaj, měl v pravidelném denním rozvrhu další položku, polední plavání. V Bombaji sice byly tělocvičny YMCA s bazény, ale ty Leonardovi nevyhovovaly, takže se stal členem Breach Candy Clubu, exkluzivního soukromého klubu na mořském pobřeží, na ulici Warden Road. Tady měli dlouhý tréninkový bazén i obrovský venkovní bazén ve tvaru Indie.78 Zbytek dne obvykle trávil o samotě ve svém hotelovém pokoji. Meditoval, kreslil, psal, četl knihy, které napsal Raméš nebo které mu doporučil. Mathur Leonardovi nabídl nějaké knihy s podobnou tematikou, ale ten je zdvořile odmítl – nechtěl se rozptylovat. Navečer zašel do restaurace na vegetariánské jídlo, pak se vrátil do pokoje, zapálil vonné tyčinky, pustil si CD s indickou hudbou a zase meditoval nebo si četl. Nezajímaly ho turistické pamětihodnosti, ale zaplatil si návštěvu synagogy Kneset Elijahu, kde se scházela malá židovská komunita. Nedaleko od synagogy stál Rhythm House, velký a rušný hudební obchod. Zeptal se tam, jestli mají nějaká alba Leonarda Cohena – měli. Řekli mu, ať se podívá v sekci „Easy Listening“.

Na jaře odletěl do Los Angeles a dokončil píseň, kterou složil jako poctu zesnulému kanadskému básníkovi a intelektuálovi Franku „F. R.“ Scottovi, kterého znal z McGillovy univerzity. Píseň Villanelle for Our Time je zhudebněním stejnojmenné Scottovy básně. Při práci na písni si Leonard uvědomil, že potřebuje ženský vokál. Zavolal Anjani Thomasové, jedné ze svých někdejších doprovodných zpěvaček, a poprosil ji, jestli by se za ním nestavila. Během jediného večera dali nahrávku dohromady.

Pak Leonard odjel na Mount Baldy. Chtěl pozdravit róšiho, kterého skoro čtyři měsíce neviděl, a vzdát mu čest. Jako mnohokrát předtím se posadili v jeho srubu se sklenkou koňaku. Vnější svět tonul ve tmě, můry tisknoucí se v okně k síti proti hmyzu připomínaly květiny vylisované mezi stránkami sbírky poezie. Příliš toho nenamluvili. Róši nemluvil o tom, že se Leonard vypravil studovat jiný obor u jiného mistra, a Leonard se mu nesvěřil, co se u Raméše naučil. „Róši nediskutuje, ani o svém vlastním učení,“ řekl Leonard. „Nezajímají ho názory nebo řeči. Buďto věci chápete, nebo ne. Nepředkládá vám nějaké šokující pravdy, které lidé od duchovních vůdců čekají. Je to mechanik – nemluví o filozofii pohybu, mluví o tom, jak opravit motor. Většinou mluví s porouchanými motory. Róši, to je přímý přenos.“37

Leonard se v klášteře dlouho nezdržel. V červnu z hory odjel. Jeho blízká přítelkyně Nancy Bacalová, která se s ním v Los Angeles setkala, si všimla, že „když se vrátil z Mount Baldy, byl jako malý. Najednou si mohl chodit, kam chtěl, dělat, co chtěl. Chviličku mu trvalo, než si to uvědomil, ale když mu to došlo, byla to radost vidět, jak je šťastný a odvázaný. Klášter Mount Baldy byl pro něj skvělá věc. A teď pro něj přišel čas udělat další krok.“

Po letech se Leonard vypravil zase na Hydru. Přivezl si s sebou notesy, které zaplnil během svého dlouhého pobytu v klášteře, a v bílém domě na kopci začal u svého stolu pracovat na rozpracovaných básních a písních. Navštívil i Montreal a setkal se se svým starým přítelem Irvingem Laytonem, kterému bylo sedmaosmdesát, trpěl Alzheimerovou chorobou a žil v pečovatelském domě. Leonard si v poslední době znovu přečetl hodně jeho básní a uvažoval o tom, že by některé mohl zhudebnit, podobně jako to udělal s básní F. R. Scotta.

Vrátil se i do Bombaje a opět si pronajal svůj původní pokoj v hotelu Kemps Corner. V roce 1999 mu tento pokoj byl domovem po téměř pět měsíců. Strávil zde i své poslední narozeniny ve starém tisíciletí. Mathur se s ním toho dne setkal a nemohl přehlédnout, jak šťastně Leonard vypadá. Leonard své narozeniny oslavil obědem po satsangu. „Šla s námi ještě jedna dívka, chodila na Raméšova setkání a očividně byla do Leonarda zamilovaná. Sebral z hotelové vázy květinu a zastrčil si ji do klopy saka. Vykouřil toho dne pár cigaret, ačkoliv v té době myslím nekouřil. Říkal, jak je rád, že tu je, a to štěstí na něm bylo celou dobu vidět. Měl jej ve tváři a bylo ve všem, co říkal. Mluvil velmi, velmi pozitivně.“

S Leonardem se v Indii něco stalo. Jak řekl Sharon Robinsonové, něco „nadzvedlo“ závoj deprese, skrz který předtím viděl svět. V příštích několika letech pobýval Leonard v Bombaji opakovaně, vracel se do svého pokoje v hotelu Kemps Corner a denně chodil pěšky na satsang. Celkem strávil jako Raméšův žák více než rok, a „všudypřítomná úzkost, která byla se mnou celý život, se neznatelně, kousek po kousku rozplývala. Říkal jsem si: ‚Takovéhle to tedy asi je, když je člověk v podstatě normální.‘ Člověk ráno vstane a nenapadne ho: Ach Bože, další den. Jak to přežiju? Co budu dělat? Pomůže mi droga? Nebo žena? Nebo náboženství? Může mi vůbec něco pomoci? Teď cítím jenom klid.“38 Jeho deprese zmizela.

Leonard neuměl přesně vyjádřit, co mu od ní vlastně pomohlo. Prý snad někde četl, „že mozkové buňky související s úzkostí mohou ve stáří odumírat“,39 ale všeobecně se má za to, že s věkem deprese spíše sílí. Snad to bylo satori, osvícení, ale pokud ano, přišlo „bez efektů, bez ohňostroje“.40 Proč se dostavilo s Raméšem a s hinduistickou filozofií, ne s róšim a zen buddhismem, to neuměl vysvětlit. Lišili se vyučovacími metodami i přístupem. Róši používal striktní, tvrdý režim a jeho opakující se teišó pronášené při nádechu a výdechu necílilo na intelekt, ale navozovalo meditativní klid. Oproti tomu Raméšova metoda byla prostá, založená na přímých odpovědích na otázky, a učedníkům říkal, že mají žít, jak chtějí. Obě učení se ale v mnohém shodovala – mezi společné principy patřilo potlačení ega, nelpění, univerzální vědomí, tendel a propojenost všech věcí. Dost možná, že ve skutečnosti Leonardovi pomohlo obojí učení a jen se to prostě stalo během pobytu u Raméše. Naznačil to i samotný Raméš. „Dostal ses k tomu hodně rychle,“ řekl Leonardovi a dodal, že třicet let s róšim mu jistě neuškodilo.41 Leonardova matka říkávala: „Darovanému koni na zuby nekoukej,“ a tak to Leonard nezkoumal. Když zmizela úzkost, zůstal po ní v té hluboké temné díře „hluboký pocit vděčnosti, ale nevěděl jsem vůči čemu nebo komu. Směřoval jsem tu vděčnost vůči svým učitelům a přátelům.“42

Blížil se konec roku. Leonard byl v Los Angeles a potkal tu svého muzikantského kamaráda Roscoea Becka. Naposledy se viděli před více než pěti lety, v době, kdy se Leonard chystal žít v róšiho blízkosti. Beck Leonardovi připomněl, co mu tehdy řekl – že „má těch čachrů s hudbou plné zuby“. Leonard se usmál a odpověděl: „No, teď mám plné zuby těch čachrů s náboženstvím. Je načase, abych se zase pustil do muziky.“

Samozřejmě nebyla pravda, že by měl náboženství plné zuby. Jak řekl při spoustě příležitostí, náboženství bylo jeho „oblíbeným koníčkem“. Dál byl Raméšovým učedníkem, dál chodil meditovat do zenového centra v Los Angeles, dál studoval židovské spisy a každý pátek za soumraku zapaloval šabatové svíce. Ale to, co řekl o návratu k hudbě, byla pravda. Zatelefonoval Sharon Robinsonové a Leanne Ungarové a požádal je, aby za ním přišly. Bylo načase nahrát Leonardovo první album nového tisíciletí.

21

Láska a zlodějna

Leonard měl najednou kolem sebe spoustu žen. Po životě v klášteře, kde s nimi příliš nepřicházel do styku, to byla příjemná změna – a také pohodlí. Takhle o něj pečovaly naposled v Montrealu, když mu bylo devět. V přízemí bydlela jeho dcera Lorca, v patře, v pokoji nad garáží, pracovaly Sharon Robinsonová a Leanne Ungarová ve studiu, které dali společně dohromady, aby mohl Leonard své album natáčet doma. Sharon a Leanne přicházely v poledne, když jim Leonard v kuchyni chystal oběd. Leonardova manažerka Kelley Lynchová se často stavila také a najedla se s nimi.

Zvyk vařit si Leonard přinesl z kláštera. Dalším takovým zvykem bylo vstávat ve čtyři ráno, dát si v klidu kávu a cigaretu a pak se pustit do denního přídělu práce. I když jeden čas nekouřil, během pobytu v Indii s tím zase začal, protože když odmítl nabízenou cigaretu, moudrý muž mu řekl: „K čemu je život? Kuřte.“ Zatímco svět kolem ještě spal, Leonard v hnízdě nad garáží nahrával. Zdi nebyly izolované, takže využíval ticho, dokud ptáci v grapefruitovnících nespustí svůj koncert vítající svítání a dokud nevstanou sousedé a nezačnou startovat auta. Obrazovka počítače zářila do tmy a Leonard tiše zpíval do starého mikrofonu napojeného na nahrávací software Pro Tools. Od toho rozervaného mladíka, co hrál v ložnici na španělskou kytaru dívce se smutnýma očima, už ho dělily celé věky.

Leonard byl šťastný. Plně si uvědomoval, že je to pro něj zcela nová situace, ale snažil se na to moc nemyslet. Nechtěl riskovat, že se kvůli zbytečnému přemýšlení propadne do starého známého smutku. A také nechtěl pokoušet osud. Jak poznamenal: „Bůh by mi to mohl vzít.“1 Prožíval deprese a úzkosti tak dlouho, že se staly jeho součástí a někdy bylo těžké odlišit je od hlubokého pracovního soustředění. V dospělosti určitě byly tyto potíže hnací silou ve většině jeho snažení, „motorem, který mě nutil zkoumat to, co mě vábilo, ať už to bylo víno, ženy, zpěv nebo náboženství.“2 Ženy, drogy, mantry, půsty, nejrůznější režimy fyzické či duchovní sebekázně, kterými se zabýval, to všechno mu přinášelo potěšení, ale také mu to sloužilo jako konejšivý prostředek, meditace, snaha „porazit ďábla, pokusit se to přemoci“,3 způsob, jak tlumit bolest. Teď byla bolest pryč. Někdy si při práci s překvapením uvědomil, jak snadno si na tuhle novou lehkost bytí a mír v mysli zvykl.

V Leonardově životě také byla nová žena. Čtenářům to možná překvapivé nepřijde, ale Leonarda to překvapilo. Myslel, že už má trablů s milostnými vztahy plné zuby, snad doufal, že zmizely spolu s depresemi a úzkostmi. „Jak člověk stárne, je na všechno opatrnější. S věkem jste stále bláznivější a zároveň stále moudřejší,“ řekl. V pětašedesáti si ale znovu uvědomil, že srdci neporučí: „Myslím, že vůči těmhle emocím je člověk zranitelný pořád.“4 Jeho první láska od chvíle, kdy opustil klášter, se podobala té, kterou miloval, než do něj vstoupil: byla talentovaná, půvabná, o pětadvacet let mladší než on. Pocházela z Havaje, zpívala a hrála na klávesy. Vystupovala pod svým křestním jménem Anjani.

Anjani Thomasová čas od času vstupovala do Leonardova hudebního života od roku 1984, kdy ji John Lissauer jako producent alba Various Positions najal jako zpěvačku do Hallelujah a pak ji vzal i do doprovodné kapely. Leonard se sice neřídil heslem „Co je v domě, není pro mě“, nicméně během turné v pětaosmdesátém mezi nimi k ničemu nedošlo, ani později, když Anjani zpívala na albech I’m Your Man a The Future. Na The Future zpívala v písni Waiting for the Miracle, v níž Leonard nabídl sňatek Rebecce.

V období mezi těmito dvěma alby se Anjani přistěhovala do Los Angeles a vzala si Roberta Koryho, právníka specializovaného na zábavní průmysl. Někdy v té době se Leonard rozešel s Rebeccou i s hudebním byznysem a opustil Los Angeles. Život Anjani se ubíral dost podobnou cestou – její manželství dlouho nevydrželo a s její hudební kariérou to šlo také z kopce. Ale zatímco Leonard se rozhodl žít v blízkosti svého duchovního učitele, Anjani roky praktikovala transcendentální meditaci Maharišiho Mahéše Jógiho, což skončilo rozčarováním. Se vším skoncovala, přestěhovala se do Austinu v Texasu, koupila si domek a začala pracovat jako prodavačka v klenotnictví. Žila ve městě plném klubů a muzikantů, ale ani si nepouštěla cestou do práce hudbu v rádiu. „Byla jsem vyhořelá,“ říká. „Nechtěla jsem s tím nic mít.“ Po čtyřech nebo pěti letech byla na návštěvě doma na Havaji, otevřela skříň ve své staré ložnici a spatřila svou kytaru. Vytáhla ji ven a dala se do skládání – „bylo toho dost na dvě desky,“ vzpomíná. „Tehdy mi bylo devětatřicet a pomyslela jsem si: ‚Bude mi čtyřicet. Jestli to nenatočím, budu toho do smrti litovat.‘“ Prodala domek a přestěhovala se zpátky do Los Angeles. Přibližně v té době se Leonard vrátil z Mount Baldy. Když se o něco později jejich cesty opět potkaly, zahrála mu jednu z těch písní, které složila, Kyrie.79 Líbila se mu a tak ji začal přesvědčovat, ať jde do studia. Stali se z nich hudební spiklenci a milenci, a později začali spolupracovat i jako muzikanti. Ale prozatím pracovala Anjani na svém albu a Leonard zase na svém.

Když Leonard opouštěl klášter, měl asi dvě stě padesát rozpracovaných písní a básní. Když koncem roku 1999 v Los Angeles zašel na koncert klasické hudby, napadlo ho, co s těmi nedokončenými věcmi udělat. Na pódiu byl jeho kmotřenec, syn Sharon Robinsonové. Leonard si o přestávce vzal Sharon stranou a řekl jí: „Mám pár věcí a byl bych rád, kdybys do nahrávání šla se mnou.“5 Tentokrát nešlo jen o jednu dvě skladby jako v minulosti, ale o celé album. Leonard si představoval, že Sharon bude skládat melodie, ale nakonec toho dělala mnohem víc. O albu Ten New Songs Leonard říkal, že je to rovným dílem album Sharon a jeho.

Člověk by čekal, že Leonardovo první album po jeho návratu do světa hudebního průmyslu bude celé o Leonardovi – že se vrátil z hory v záři slávy, aby předal svou moudrost na kamenných deskách. Nejde o to, že by neměl svoje melodie: měl jich dost. Ale buď dával přednost hudbě Sharon, nebo mu vyhovovala spolupráce s ní. Možná že následkem studia s róšim a Raméšem odsunul své ego a propojil se s ostatními. Zajímavější je ale to, jak je to album ženské. Ženy v Leonardových písních vždycky hrály roli, ale většinou jen jako doprovodné zpěvačky a múzy. Tentokrát ale přenechal ženám téměř všechno. V jedné písni hraje na kytaru Leannin manžel Bob Metzger a pro jinou dělal smyčcové aranžmá David Campbell, ale jinak se o zvuk i mix kompletně postarala Leanne Ungarová a Sharon vše produkovala a aranžovala, nahrála spoustu nástrojů a složila většinu hudby. Leonard už v tomhle láskyplném prostředí jen nazpíval texty, na nichž tak dlouho pracoval.

„Společné psaní s Leonardem šlo podle mě Sharon nejlépe ze všech,“ vzpomíná Leanne. „Jako by vůbec nenarážela na potíže, se kterými se ostatní museli potýkat. Sharon velmi dobře chápala, co Leonard rád zpívá a co zazpívat dokáže. Psala melodie, které mu seděly, skládala pro něj tu nejhezčí muziku. A někdy dokázala chápat jeho texty takovým způsobem, že jí přinesl báseň, kterou napsal, ona vybrala fráze, které se podle ní hodily na refrén, a složila na základě té básně píseň. Je mi jasné, že jsou na sebe s Leonardem hodně napojení.“

Leonard a Sharon se o albu nebavili, dokonce se při hovoru o práci vyhýbali i tomu výrazu. Bylo pro ně důležité „nechávat to otevřené“, vzpomíná Sharon. Podle ní to mlčky brali způsobem „Možná chystáme desku a možná ne, kdo ví.“ Leonard nechtěl, aby se jim do toho pletlo očekávání lidí, hlavně těch z hudebního průmyslu. Takže prostě společně dělali na písničce – „jedna po druhé, žádný stres“ –, jako kdyby to bylo něco, co jim od prvního setkání připadalo přirozené. „První den jsme tiše seděli a poslouchali muziku indonéského zpěváka s monotónními zpěvy a etno rytmy. Když na to teď vzpomínám, řekla bych, že nám to pomohlo naladit tón pro ty následující pracovní dny, byly takové klidné a vyrovnané.“

K iluzi, že jsou prostě dva dobří přátelé, kteří se muzikou hlavně baví, jim pomáhalo i to, že nepracovali ve studiu, ale u Leonarda doma. Místnost nad garáží, kterou Leonard pokřtil Small Mercies Studio (Studio malých milostí), se od běžných nahrávacích prostor lišila tím, že tu byla spousta světla. Okna mířila do malé zahrady, kde rostly grapefruitovníky, jasmíny a povijnice. Leonard pokoj vybavil několika kousky artdecového nábytku z matčina domu v Montrealu. Na sofa s vykrouženými područkami, kde se Sharon sedávali k rozhovorům, svítilo slunce. Bavili se o klasických soulových a rhythm’n’bluesových deskách Sama Cooka a Otise Reddinga, které oba milovali a jejichž zvuk ovlivnil některé Sharoniny melodie. Leonard tu a tam navrhnul nějaký rytmus nebo akordový postup, který jí zahrál na klávesy. Jindy jí dal text a zmínil se, že jej psal s představou nějakého konkrétního hudebního stylu. Například píseň That Don’t Make It Junk viděl jako country. Většinou se ale nechal překvapit, co s jeho textem Sharon udělá. Nosila si jeho verše domů a pracovala s nimi o samotě ve svém domácím studiu, nové melodie si ukládala na disk a pak je předávala Leanne, která je přenášela na Leonardův počítač. Připravila mu jej tak, že když se časně ráno dal do práce na skladbě, stačilo mu jen stisknout tlačítko a mohl rovnou pokračovat. Tento způsob práce Leonardovi vyhovoval – pracoval v klidu a o samotě a přitom to byla spolupráce.

Jeho vztah s Anjani fungoval vcelku podobně: patřili k sobě, ale také byli oba, jak to Leonard vyjádřil, „nemožně samotářští“ a nežili spolu. „Rád se probouzím sám,“ vysvětloval, „a ona je taky ráda sama.“6 Anjani se přestěhovala do domu, odkud to měla k Leonardovi kousek pěšky. Leanne, která s Leonardem pracovala řadu let, dobře viděla, že působí mnohem šťastnějším a bezstarostnějším dojmem. „Myslím, že našel něco jako vnitřní klid. Nebo je to tím, že pracuje doma – místo toho, aby byl v neosobním studiu a někdo mu poroučel, sedíme u něj v kuchyni a on při práci vaří. Je v tom intimita, kterou je podle mě slyšet i z jeho zpěvu.“ Neměli před sebou žádný stanovený termín, nikdo jim nestopoval čas ve studiu. Sharon s Leonardem si často jednu písničku několikrát přehodili tam a zpátky mezi sebou, než ji prohlásili za hotovou a vrhli se na další. Dělali také třítýdenní až měsíční přestávky v nahrávání, Leonard během té doby psal nové texty nebo přepracovával staré.

Leanne v těchto pauzách pilně procházela nahrávky z Leonardova turné Recent Songs v roce 1979. Leonardův producent Henry Lewy tehdy nahrál všechny koncerty v Británii. Na ty pásky desítky let jen padal prach, ale Leonard na ně nezapomněl a byl zvědav, jestli si zaslouží oživit. V únoru 2000 vyšlo album dvanácti z těchto písní pod titulem Field Commander Cohen. Leonardovo první album nového tisíciletí nabídlo posluchačům dokonalý zvuk jazzové skupiny Passenger, houslisty Raffiho Hakopiana, hráče na laúd Johna Bilezikjiana a doprovodných zpěvaček Jennifer Warnesové a Sharon Robinsonové. V roce 1979 její spolupráce s Leonardem začala, teď už spolu skládali.

Během delší nahrávací pauzy odjel Leonard do Bombaje, opět se usadil v hotelu Kemps Corner a vklouzl do svého obvyklého denního rozvrhu. Vítr od moře mu každé ráno čechral vlasy, když mířil po Warden Road na pravidelný satsang, a po něm si chodil zaplavat do Breach Candy Clubu. Bombaj byla změtí barev a hluků, ale Leonardův vnitřní klid nic nerušilo. Zdál se být se životem v Bombaji natolik spokojený, že za ním přiletěla Lorca a pár týdnů tam strávila s ním, zvědavá, co tam jejího otce tak dlouho drží. Na Leonardův návrh strávila část té doby procházením tržnic a pátráním po starém nábytku pro svůj obchod se starožitnostmi, který si mezitím otevřela v Los Angeles.

V Kanadě mezitím kupodivu stále ještě nacházeli nové způsoby, jak Leonarda poctít. Stephen Scobie zorganizoval v květnu 2000 v Montrealu událost nazvanou Some Kind of Record: Poems in Tribute to Leonard Cohen. Jak už se stalo nepsaným pravidlem, Leonard se odmítl účastnit. V montrealských novinách vyšla karikatura, na níž postarší paní v hippie odění sedí opuštěně v parku na lavičce s kytarou a policista ji vybízí: „No tak, dámo, všichni ostatní už šli domů. Leonard Cohen nepřijde.“ Leonard se sice do Montrealu krátce nato vypravil, ale soukromě. Navštívil smrtelně nemocného Pierra Trudeaua. Znovu se tam vydal ještě v září, kdy na prosbu Trudeauových potomků nesl při pohřbu Trudeauovu rakev.

Na návštěvě ve svém rodném městě využil příležitosti a navštívil v pečovatelském domě Irvinga Laytona. Když vstoupil do jeho pokoje, osmaosmdesátiletý básník trpící Alzheimerovou chorobou na něj upřel prázdný, zmatený pohled. Leonard ho oslovil: „To jsem já, Leonard,“ a Irving odpověděl: „Jaký Leonard?“ Leonardovi spadla čelist, ale Layton se náhle vítězoslavně rozesmál. Věděl, jaký Leonard. Jakmile sestra odešla, tajně si zakouřili. Leonard svému starému příteli zapálil dýmku – Laytonovy silné ruce se tak třásly, že by to sám nedokázal.

V září roku 2001 bylo v Bombaji sice stále ještě monzunové období, ale deště už začínaly slábnout. Po dokončení práce na novém albu se Leonard vrátil do Indie, za Raméšem. Jednoho dne mu po vstupu do haly hotelu Kemps Corner recepční upřímně kondoloval. Tak se Leonard dozvěděl o teroristickém útoku na Světové obchodní centrum v New Yorku. Zanedlouho nato mu zazvonil telefon: žurnalista z New York Observeru chtěl znát jeho reakci na to, co se stalo, protože Leonard koneckonců svým posledním albem The Future apokalypsu předvídal. Leonard se zdráhal projevit svůj názor – „podle židovské tradice by se člověk neměl pokoušet utěšovat někoho, kdo se ještě nestačil vypořádat se svou ztrátou“. Ale reportér byl neodbytný, takže mu nakonec nabídl odpověď, o které řekl, že je to poučení z jeho studia hinduismu: „Nemůžeme porozumět smyslu událostí a vývoji světa, který nemáme v moci.“7

V říjnu 2001 vyšlo Leonardovo nové album Ten New Songs. Fotografii na přední stranu obalu pořídil Leonard počítačovou webkamerou – jsou na ní on a Sharon bok po boku. „Toto album lze chápat jako duet,“ řekl. Sharon původně předpokládala, že Leonard z nahrávky vyhodí její zpěv i syntezátor, na kterém skládala, a naléhala, aby to udělal, ale marně. „Postupně jsem dospěl k přesvědčení, že tam její hlas musí zůstat a ten syntezátor taky. Připadalo mi, že si ty písničky o to originální aranžmá samy říkají. A taky se mi líbí, jak Sharon zpívá.“8

Leonardův hlas je úplně jiný než na albu Field Commander Cohen – hebký suchý baryton plyne jako dým nad průzračnými, strohými a přitom oduševnělými elektronickými klávesami. Zvuk je záměrně lo-fi, což u syntezátorů není zrovna zvykem, ale má to své kouzlo. Intimita Leonardova hlasu odpovídá způsobu, jakým zpěv nahrával – tiše zpíval do mikrofonu v době, kdy sousedi ještě spali. Písně hladce a klidně plynou a splývají jedna v druhou jako při meditaci. Leonard album charakterizoval jako „vyrovnané“.

V textech se zpívá o raněných úsvitech, o světle, o Americe a Babylonu, o modlení k Bohu a o síle jít dál. Píseň Love Itself věnoval Leonard svému příteli, spisovateli a kritikovi Leonu Wieseltierovi – inspirací k jejímu textu bylo róšiho teišó o lásce. Píseň By the Rivers Dark volně souvisí s žalmem 137 („U řek babylónských, tam jsme sedávali s pláčem“) bědujícím nad zničením Chrámu a babylonským zajetím Židů. Snová Alexandra Leaving, na které Leonard pracoval od roku 1985, byla inspirována básní Konstantinose Kavafise „Bůh opouští Antonia“. Oslnivá A Thousand Kisses Deep má více významových rovin, najdeme zde téma vlastnění i propouštění, tvorby a odevzdání Stvořiteli. I tato píseň prošla mnoha inkarnacemi jak po stránce melodie, tak i textu. Rebecca De Mornayová si pamatuje několik jejích verzí z počátku devadesátých let, v roce 1995 řekl Leonard reportérovi z New York Times, že by chtěl, aby zněla jako „stará lidová písnička“.9 Doplňuje ji Boogie Street, která na první poslech vypadá jako píseň o tom, že se Leonard smířil s tím, kdo je a co dělá, i když neví proč – o tom, že opustil život v klášteře a vrátil se do hudebního byznysu. Začíná modlitbou a polibkem, pak vypráví o neskutečnosti reálného života, pomíjivosti romantické lásky a trvalosti touhy. „Boogie Street je místo, kde všichni žijeme, ať už jsme v klášteře nebo ve městě,“ řekl Leonard.10 A je to také skutečná ulice v Singapuru. Leonard tam jednou byl.

„Během dne jsou tam bazary, obchody a stánky se spoustou pirátských nahrávek. Žádné svoje desky jsem tam neviděl, tak jsem se zeptal prodavače, jestli nějaké má. Zašel dozadu do skladu a vrátil se s plnou krabicí mých věcí. Měl toho mnohem víc než většina obchodů a všechno to stálo po dolaru. Připadalo mi to jako opravdu rozumná cena. V noci se Boogie Street mění ve strašidelně krásné tržiště erotiky, jsou tu prostituti i prostitutky, transvestiti, neuvěřitelně atraktivní lidé nabízející uspokojení jakékoliv fantazie spousty zákazníků.“

Takže je to ráj s kompletním servisem.

„Jak říkal můj starý učitel: ‚Ráj můžeme navštívit, ale nemůžeme tam žít, protože v ráji nejsou restaurace ani záchody.‘ Existují chvíle, jaké popisuji v té písni: ‚Políbíš mě – a jsem rázem zpátky na Boogie Street.‘ Uprostřed objetí se svou láskou se rozplynete v polibku, roztajete v intimitě. Když máte žízeň, napijete se studené vody – bez toho osvěžení byste nejspíš za týden za dva umřeli nudou. Ale nemůžete tam žít. Hned vás to zase vrhne zpátky do dopravní zácpy.“

Nové album věnoval Leonard róšimu.

Až na velmi vzácné výjimky jej kritici přijali s velkou chválou. Přivítali Leonardův návrat a dali mu najevo, jak jim chyběl jeho hlas, hloubka jeho tvorby a jeho uličnický smysl pro humor. Přestože na novém albu Ten New Songs nenajdeme stejně hravé vtípky jako na I’m Your Man, za to dlouhé čekání stálo. Při rozhovorech se Leonarda ptali, jestli plánuje turné. Odmítal to, říkal, že pochybuje, jestli by ještě lákal posluchače. Byla to typicky cohenovská odpověď, skromná a sebekritická. Po tak dlouhé době od poslední šňůry si mohl být trochu nejistý, ale ve skutečnosti prostě o žádné koncertování nestál. V Evropě by posluchače jistě našel. Z Ten New Songs se stal hit, v Británii se dostalo mezi prvních třicet, v Polsku a Norsku na první příčku, v sedmi dalších zemích získalo zlatou desku. Zato v Americe to vypadalo, že se poměry vrátily před desku I’m Your Man – album Ten New Songs nešlo na odbyt, neprobojovalo se ani mezi první stovku. V Kanadě ovšem získalo platinovou desku a přineslo Leonardovi další čtyři hudební ceny Juno: za nejlepší album, pro nejlepšího autora i interpreta a za nejlepší video (tuhle cenu získal uhlazený soulový singl In My Secret Life).

Leonardovi krajané jako by nevěděli, kde s poctami a cenami přestat. Kanadský konzulát uspořádal v rámci oslav Dne Kanady v New Yorku na jeho počest koncert a najal Hala Willnera, aby jej zorganizoval. Willner se proslavil jako producent alb sestavených na počest různých umělců – Nina Roty, Theloniouse Monka, Kurta Weilla. Leonarda viděl naposledy ještě předtím, než odešel do kláštera, během turné The Future. Willner tehdy zašel na Leonardův koncert v New Yorku s Allenem Ginsbergem. Vzpomíná: „Cítil jsem, že se něco děje. Nemělo to tak dobrou atmosféru jako při turné I’m Your Man. Šel jsem s Allenem do zákulisí pozdravit se s Leonardem, a už tehdy před námi utekl.“

Willner se spojil s Kelley Lynchovou, aby se ujistil, že Leonard proti koncertu v Brooklynu nic nemá. Řekla mu, že to Leonardovi nevadí, pokud po něm nebudou nic chtít. Willner se tedy pustil do práce. Mezi prvními lidmi, kterým zavolal, byla Julie Christensenová. Potřeboval od ní kontakt na jednoho z muzikantů, kterého chtěl na koncert přizvat. Julie mu řekla: „Jestli děláte Leonardovy věci, měly bychom zpívat doprovody my s Perlou.“ Uznal, že na tom něco je, a zatelefonoval Perle Batallové, která mu řekla, že na ten termín už něco má. „Když jsem zavěsila, normálně jsem se rozplakala,“ vzpomíná Perla. „Něco takového jsem nemohla odmítnout.“ Zavolala mu zpátky a řekla mu, že ten druhý koncert zruší – za podmínky, že bude moci zazpívat Bird on the Wire a duet s Julií v Anthem. Hal jí na to řekl, že Anthem není na programu. Později změnil názor, když se sešel u kávy s Leonardem a s Perlou a Leonard prohlásil, že by se Anthem do programu hodila. To byl jediný moment, kdy se do přípravy koncertu nějak zapojil.

Willner oslovil více zpěvaček než zpěváků. Byly mezi nimi Laurie Andersonová, Linda Thompsonová, Kate a Anna McGarrigleovy, dcera Kate Martha Wainwrightová, Perla, Julie a Rennie Sparksová z dua Handsome Family. „Prostě mi to tak dávalo smysl,“ říká Willner. „Nechtěli jsme ho napodobovat, a Leonard ženy miloval – pravou, pravou láskou. Jsou to skvělé písničky pro zpěvačky, protože on krásně umí převádět emoce ve slova.“ Nick Cave, jeden z pěti zpěváků (dalšími byli Rufus Wainwright, syn Kate McGarrigleové, Teddy Thompson, syn Lindy Thompsonové, Marc Anthony Thompson – jen shoda jmen – a Brett Sparks, tvořící druhou polovinu Handsome Family), řekl, že bylo „opravdu působivé slyšet tolik žen zpívat Leonardovy písně. Dalo to jeho skladbám skvělý smysl, podle mě takhle fungují často lépe, než když je zpívají muži. Dřív jsem si neuvědomoval, jak jsou ty písničky výjimečné. Ačkoliv mám rád jeho hlas – je neuvěřitelně působivý a má zcela unikátní barvu, trochu jako trumpeta Milese Davise – není pro ně nutný. Jsou to prostě moc dobré písničky, a je jich spousta. Vždycky se mi líbila obzvlášť jeho raná tvorba, hlavně Songs of Love and Hate, protože to je punk rock, syrový až na kost. Ale pak se Leonard dostal hlouběji, zlidštěl.“

Willner rozhodl, kdo bude co zpívat. „Sestavil jsem ten koncert, sepsal jsem scénář, jako kdyby to bylo představení, takže jsem spíš obsadil lidi do těch písní, které máme všichni rádi, než že by to byl klasický koncert na něčí počest. Nechtěl jsem, aby tam jeden po druhém chodili a zpívali svou oblíbenou, protože pak to nebývá vyvážené. Chtěl jsem tam mít i některé méně známé skladby, třeba Tacoma Trailer nebo Don’t Go Home with Your Hard-On z Death of a Ladies’ Man.“ Tohle album měl Willner obzvlášť rád.

V únoru 2003 zadrželi Phila Spectora za vraždu Lany Clarksonové, herečky a hostesky z nočního klubu. Potkal ji v podniku House of Blues a odvedl si ji do svého sídla. Krátce po Philově zatčení navštívili Leonarda dva detektivové z oddělení vražd. Prostudovali si staré novinové články o excentrickém producentovi a jeho zálibě ve zbraních – těch článků byla spousta a zmiňovaly řadu slavných osobností, Johna Lennona, Stevieho Wondera, Michelle Phillipsovou a skupinu Ramones – a také Leonarda. „Ti detektivové zřejmě četli mé staré rozhovory z let 1978 a 1979, ve kterých jsem mluvil o těžkostech při natáčení alba Death of a Ladies’ Man: o mávání pistolí, o ozbrojených bodyguardech, o alkoholu a Philově proslavené megalománii.“ Leonard detektivům řekl: „Je sice pravda, že mi Phil položil paži kolem ramen a přitiskl mi hlaveň pistole k hlavě, ale kromě toho, že se mohla stát nehoda, mě nikdy ani na okamžik nenapadlo, že by mi chtěl ublížit. Necítil jsem se ohrožený.“ Jak jim řekl, byla to „v podstatě jen dobrá rocková historka“, kterou lidé během let dost nafoukli.

Ptali se ho, kdy naposledy Spencera viděl. „Už je to přes dvacet let,“ odpověděl. „Hodně je to překvapilo. Mysleli si, že jsme blízcí přátelé. Řekl jsem, že ne. Pak se mi omluvili, že mě obtěžovali, dopili kávu a rozloučili se. Bylo jasné, že jako svědek jsem jim k ničemu. V souvislosti s tím případem už po mně nikdo nic nechtěl. Je zbytečné dodávat, že před porotou jsem nesvědčil.“11

28. června 2003 se v Prospect Parku v Brooklynu konal koncert zorganizovaný Halem Willnerem pod názvem Came So Far for Beauty: An Evening of Songs by Leonard Cohen Under the Stars (Šel jsem tak daleko pro krásu: večer písní Leonarda Cohena pod hvězdami). Pódium zdobila velká vlajka s javorovým listem a během přestávky vystoupila zástupkyně kanadského konzulátu, aby oslavila Leonarda jako „nejvíc sexy muže na světě“. Koncert měl úspěch a na Willnera se začali obracet s žádostmi o jeho zopakování v Evropě. Od posledního Leonardova koncertu už uběhlo více než deset let a nezdálo se, že by sám Leonard měl zájem tuto situaci změnit, takže koncert na jeho počest pomohl ukojit hlad fanoušků po jeho muzice, ale také pomohl Leonardovy písně „provětrat“, jak řekl Willner.

Do dění se zapojila i Leonardova gramofirma. V letech 2002 a 2003 vyšla dvě retrospektivní dvojalba shrnující jeho dosavadní kariéru: The Essential Leonard Cohen a An Introduction to Leonard Cohen (to v Británii v rámci série desek vydaných hudebním časopisem Mojo). Došlo i na nové vydání románu Oblíbená hra po čtyřiceti letech spolu s premiérou filmu Bernara Héberta. Sám Leonard pracoval na sbírce básní Kniha toužení – naposledy vydal poezii v roce 1984. Většina materiálu, který do knížky vybíral, ať už šlo o výtvarnou tvorbu nebo o verše, pocházela z doby jeho pobytu v klášteře. Ve švédském dokumentárním filmu natočeném na Mount Baldy se Leonard charakterizuje jako „spisovatel, který nedodržel svůj slib“, pak ukáže na stoh notesů a dodá: „Mohu to napravit.“12

V říjnu 2003 se Leonard stal Členem Řádu Kanady, čímž obdržel jedno ze dvou nejvyšších civilních vyznamenání, která může Kanada udělit. Leonard písemně poděkoval a vrátil se k práci – ne na knize, ale kupodivu na novém albu.

Dear Heather, Leonardovo jedenácté studiové album, vyšlo v říjnu 2004, dva týdny po Leonardových sedmdesátých narozeninách a tři roky po Ten New Songs. Na cohenovské poměry to byl překvapivě krátký časový odstup. Jeho fanoušci si stejně jako jeho gramofirma zvykli u desek na odstup čtyř, pěti nebo dokonce až devíti let. Od chvíle, kdy sestoupil z hory, Leonard neustále pracoval, ale to u něj nebylo nic nového – Leonard pracoval vždycky, jen prostě záměrně nepublikoval většinu toho, co vytvořil. Toto nezvyklé nutkání nejspíš nesouviselo s pocitem smrtelnosti, o kterém mluvil před více než deseti lety, protože sedmdesátiletý Leonard vypadal duševně, fyzicky i emocionálně lépe než v šedesáti. Myšlenky na stáří mu zjevně strach nenaháněly, dokonce si s nimi pohrával v původně zamýšleném názvu nového alba Old Ideas. Naznačoval jím záměr dát tu dohromady všechno možné: písně, které napsal jako poctu jiným básníkům, nahrávky, na nichž recituje své básně, malé hudební nápady a nedokončené myšlenky. Některé z těchto nápadů byly staré, například The Faith – píseň založená na staré quebecké lidové baladě, již nahrál v letech 1978–1980 s Henrym Lewym, ale nikdy nepoužil, nebo Tennessee Waltz, živá nahrávka ubrečené country klasiky, kterou Leonard pořídil v roce 1985 s vlastní, ještě smutnější poslední slokou. Většina nahrávek ale pocházela ze srpna 2003, kdy začal na albu pracovat. Původní název Old Ideas nakonec změnil na Dear Heather, protože ho přesvědčili, že by to fanoušci mohli pokládat za další retrospektivní desku.

Ten New Songs bylo album, na němž Leonard autorsky nejvíc spolupracoval s někým jiným – Death of a Ladies’ Man sice napsal se Spectorem jako se sobě rovným, ale při nahrávání neměl žádné slovo, a album Songs for Rebecca, na kterém dělal s Lissauerem, nikdy nevyšlo. O albu Dear Heather lze zase říci, že je nejexperimentálnější. Třináctka nahrávek opět vznikla v Leonardově domácím studiu a dohromady tvoří jakési album výstřižků – koláž slov, obrazů a zvuků. Booklet vložený v obalu CD obsahuje texty doplněné Leonardovými obrázky a mohl by posloužit jako kapesní doplněk Knihy toužení, na níž Cohen pracoval ve stejné době. Leanne Ungarová vzpomíná, že jeho záměrem bylo „k některým textům složit vhodné melodie a jiné jen recitovat jako čistou poezii“. Snad to mělo připomínat vystoupení, které dělali koncem padesátých let s Maurym Kayem.

Úvodní píseň Go No More A-Roving je podobně jako Villanelle for Our Time Leonardem zhudebněná báseň lorda Byrona. V bookletu najdeme portrét Irvinga Laytona, kterému Leonard tuto píseň věnoval – široká tvář s výrazem smutného psa, pomačkaná čepice –, a zároveň typicky cohenovskou kresbu kytary u otevřených dveří. Také v To a Teacher se zpívá o básníkovi, který byl pro Leonarda důležitý – o A. M. Kleinovi, jehož k stáru umlčela duševní choroba. Tentokrát Leonard zhudebnil své vlastní verše ze sbírky Kořenka země z roku 1961:

Nech mne volat o pomoc s tebou

Učiteli

Vstoupil jsem pod tu temnou střechu

Nebojácně jako ctěný syn

Když vstoupí do otcova domu

Leonard o sobě vždycky říkal, že není sentimentální, ale v těchhle písních je vzpomínání až dost. Leonard nevzpomíná jen na nepřítomné přátele. V nádherné písni Because Of děkuje bezejmenným ženám za to, že se svlékly „kvůli několika písním / ve kterých jsem mluvil o jejich záhadnosti“.80

I hudební stránka desky působí jako koláž. Je stylově hodně rozmanitá – folk, beatnický jazz, valčíky i francouzsky znějící melodie, které Leonard podle vlastních slov skládal se syntezátorem na Mount Baldy. Text titulní skladby není o mnoho delší než haiku. Opakuje se, rozpadá a skládá za zvuku kláves a trubky jako zvukové origami. On That Day, balada o teroristickém útoku na Světové obchodní centrum, má v sobě sentimentálnost a přímost písní Randyho Newmana. Na albu zní spousta syntezátorů, ale také dost klasických nástrojů včetně brumle – Leonard na ni hraje v písni On That Day a v písni Nightingale, kterou napsal společně s Anjani. Písně There for You a The Letters napsal společně se Sharon Robinsonovou. On sám v nich jen šeptá, většina zpěvu zůstává na ženském hlasu. Píseň Morning Glory zpívá jeho múza Anjani a Leonard zní, jako by se pouhý jeho duch vznášel nad půvabem jejího hlasu v několika stopách. V některých písních nechává Leonard zpívat jen samotnou ženu, v jiných mluví svůj text do ženského zpěvu, tichým a hlubokým hlasem šeptá zblízka do mikrofonu jako Serge Gainsbourg nebo čas od času zabasuje jako nějaké židovsko-buddhistické převtělení A. P. Cartera. Už na předchozím albu měly ženy hodně prostoru, ale Dear Heather je staví ještě více do popředí.

„To album bylo pro nás oba převratné,“ říká Anjani. Leonard po ní původně chtěl, aby zpívala v písni Undertow doprovod, pak se ale rozhodl, že melodii úplně předělá a z doprovodu udělá první hlas. Ta píseň je o opuštěné, ztracené ženě. Na doprovodném hlasu Leonarda zaujalo to, že se dostane na tóniku až teprve na úplném konci skladby, čímž vzniká napětí vyjadřující emocionální krizi té ženy. Nechal Anjani a Leanne Ungarovou natáčet a vrátil se do domu vyřizovat telefony. „Párkrát jsem to přezpívala,“ vzpomíná Anjani, „a nakonec jsme měli nahrávku, která mi připadala skvělá, nejlepší, co jsem kdy udělala, a Leanne se taky moc líbila.“ Když se Leonard vrátil, řekla mu: „Počkej, teď něco uslyšíš.“ Anjani vzpomíná: „Leanne pustila nahrávku a Leonard udělal to, co dělá vždycky, když poslouchá hudbu: zíral do prázdna a ve tváři se mu nedalo nic číst. Můžete mu hrát třeba salsu, bude u toho nehnutě sedět. Nakonec řekl: ‚To je moc hezké. A teď to zazpívej, ale nezpívej to.‘“ Anjani na něj nechápavě hleděla. „Řekl: ‚Tohle není hymnus. Je to píseň zlomené ženy. Musíš být tou opuštěnou ženou na pláži, které nic nezbylo.‘ Pamatuji se, jak se mě dotklo, že se mu nelíbí ta fantastická nahrávka, kterou jsem právě nazpívala, a pak jsem si pomyslela: ‚Co mám dělat?‘ Přepadla mě hrozná nervozita, byla jsem roztřesená, připadala jsem si, jako kdybych přišla o všechno a vážně mi nic nezbylo. Když jsem začala zpívat, znělo to opravdu nejistě a špatně. A Leonard nakonec řekl: ‚To je ono. Teď jsi to trefila,“ a dodal, že mě takhle zpívat ještě neslyšel. Později to popsal slovy: ‚Hlas jí spadl z hrdla do srdce.‘“

Dear Heather se od starších alb liší také skromnou umírněností, s níž pojednává „velká témata“ lásky, smrti, života, víry a posedlosti. Leon Wieseltier ve své recenzi alba poznamenal, že „si vychutnává svou nedostatečnou monumentálnost.“13 V Leonardově písni On That Day, truchlící nad teroristickým útokem 11. září, nezní velkolepost, ale prostota. V titulní písni Dear Heather nenajdeme obvyklý motiv trápení kvůli ženám a chtíči, jen slovní hříčku. „Touha je tu stále,“ uzavírá svou recenzi Wieseltier, „ale otroctví skončilo. Album Dear Heather je plné důkazů vnitřní svobody. Je to okno do srdce neobvykle zajímavého a neobvykle smrtelného muže.“14

Leonardovy texty jsou většinou přímočaré a jednoznačné (ale je dost dobře možné, že dosáhl takového zenového mistrovství, že zdánlivě chybějící víceznačnost je ve skutečnosti jen rafinovaným dvojsmyslem). V každém případě je to ale nádherné, subtilní, čarovné album. Na přední straně obalu je Leonardova kresba Anjani, která pořídila fotografii Leonarda na zadní straně. Zachycuje ho neoholeného, v pomačkané čepici a se šálkem kávy v ruce. Leonard věnoval desku památce Jacka McClellanda, svého dlouholetého kanadského nakladatele, který zemřel v červnu 2004, v roce, kdy Dear Heather vyšla. Leonard nechtěl žádné turné – dokonce ani žádnou reklamu, jakou dělali k Ten New Songs. Jakmile desku dokončil, vypravil se do Montrealu, kde strávil léto. Spokojeně vysedával v parku Parc du Portugal s ostatními starými pány a pozoroval život.

Dear Heather se prodávala dobře i bez jeho aktivního přičinění. Umístila se v žebříčcích v podstatě po celé Evropě. Ve Velké Británii byla třicátá čtvrtá, v Kanadě, v Polsku, v Dánsku, v Irsku, v Norsku a v České republice získala zlatou desku. Ve Spojených státech se sice dostala do tabulky Top 20 World Music, ale opět se neprobojovala do nejlepší stovky časopisu Billboard. Leonard se k vydání alba nijak nevyjadřoval, takže novináři měli sklony jej vykládat jako jeho poslední slovo, jako předzvěst odchodu na odpočinek. Ale v létě 2004 napsal Leonard Jarkkovi Arjatsalovi na internetovou stránku Leonard Cohen Files, že tuto desku vnímá jako uzavření jednoho cyklu své tvorby předtím, než začne pracovat na té další. Napsal, že „už ji má rozdělanou“, že má „šest nebo sedm písní už načrtnutých a pokud B-h dá, během příštího roku to bude hotové. Také to vypadá, že pod novým jménem a v nové podobě přichází KT [Kniha toužení] nebo něco, co ji připomíná.“15 Leonard se tedy očividně k odchodu na odpočinek nechystal. A to bylo dobře, protože se objevily jisté zvláštní a nečekané okolnosti, kvůli kterým by si odpočinek beztoho nemohl dovolit.

V říjnu roku 2004 zazvonil v Leonardově montrealském bytě telefon – z Los Angeles mu volala dcera Lorca. Ve svém obchodě právě absolvovala záhadný rozhovor s přítelem jedné zaměstnankyně Kelley Lynchové. Řekl jí, že by si Leonard měl hodně rychle zkontrolovat stav svých bankovních účtů. Leonarda ta zpráva zmátla stejně jako Lorku. O finanční záležitosti se mu přece starala spolehlivá a věrná Kelley, nejen manažerka, ale i blízká přítelkyně, prakticky součást rodiny. Leonard dokonce zaměstnal i její rodiče. Praktické záležitosti ho moc nezajímaly, tak dal Lynchové při správě financí plnou moc. Věřil jí natolik, že pokud by se snad někdy octl na přístrojích, ustanovil by ji jako osobu s právem rozhodnout, zda má být udržován při životě. Během práce na albu Dear Heather s ním byla vlastně neustále ve styku a zůstávala s ním v pravidelném kontaktu i po dokončení alba, stejně jako vždy předtím. A Kelley mu rozhodně nedala nic vědět o tom, že by snad nastaly nějaké finanční problémy. Lorca byla přesto nervózní, takže se Leonard uvolil k návratu do Los Angeles, kde se vydal přímo do své banky. Chodil tam tak vzácně, že si sotva pamatoval adresu. Podívali se na jeho účty a na tom upozornění skutečně něco bylo. Podle výpisu Leonard před několika dny zaplatil Kelley šekem American Express sedmdesát pět tisíc dolarů. Zatímco bankovní úředník procházel starší položky výpisu, bylo stále jasnější, že nejde o ojedinělý případ. Skoro všechny Leonardovy peníze byly pryč.

Leonard odešel domů, zapálil si cigaretu a zavolal Kelley do kanceláře. Ozvala se mu veselým a přátelským hlasem. Oznámil jí, že jí odňal podpisové právo ke svým účtům, a dal jí výpověď. Kelley. Ze všech žen, které v životě potkal, ho podvedla právě ona. Leonard si byl vědom, že Lynchová má stejně jako Marty Machat, jeho předchozí manažer a její bývalý zaměstnavatel, své chyby, ale stejně jako Machat se vyznala v praktických stránkách Leonardova hudebního podnikání a starala se mu o ně. Když v roce 1998 vydal časopis Billboard zvláštní přílohu při příležitosti třiceti let Cohenovy písničkářské dráhy, řekl, že pokud jde o obchodní záležitosti, „napálili ho mnohokrát,“ ale pak „jsem našel Kelley, dal jsem si věci do pořádku a od té doby vydělávám… především a hlavně díky Kelley. Kelley je zlatá, dala mně a mému synovi všechno do pořádku.“16

Kelley byla Martymu Machatovi podobná i v tom, že Leonarda milovala – nebo přinejmenším celé roky působila dojmem, že ho miluje. Někdy o čtrnáct let dřív byli milenci, ale šlo tehdy o „náhodný sexuální poměr“, jak to popsal Leonard. Řekl, že „u ní nikdy nepřespal do rána, oba si ten vztah užívali a ukončili jej“,17 aniž by se zdálo, že to nějak narušilo jejich blízké přátelství. Smířit se s tím, že ho připravila o téměř všechny peníze, které vydělal, bylo pro Leonarda těžké, ale přitom svým způsobem i velice snadné. Vždyť je to v showbyznysu ta nejobehranější písnička. Copak ho matka před přesně tímhle nevarovala, když se v šedesátých letech vypravil s kytarou do New Yorku? „Dávej si pozor na ty lidi,“ řekla mu tenkrát. „Oni nejsou jako my.“ Leonard to tehdy přešel se shovívavým úsměvem a pak si nechal podstrčit papíry, jejichž podpisem ztratil práva na několik písní. Ale přijít o práva na pár písniček byla zanedbatelná lapálie ve srovnání s obřím finančním podvodem, o kterém se právě dozvěděl. Ironií bylo, že machinace začaly v době, kdy Leonard opustil svět materiálních požitků a šel do kláštera. Ale to, že pokračovaly i poté, co sestoupil z hory, jen dokazuje, co kdekdo ví, nebo si to alespoň myslí – že to muzikanti a mniši s penězi často moc neumějí. Leonard byl vždycky rád, že se mu o finance a praktické věci stará Kelley, ale teď byla Kelley najednou pryč a peníze také a Leonard měl před sebou monstrózní problém, který bylo nutné vyřešit, a neměl ani prostředky, ani manažera, který by mu pomohl. Jestli to není dobrý kóan, určitě je to alespoň zatraceně složitý hlavolam a věc, která vás snadno připraví o schopnost soustředit se. „Něco takového už by mohlo člověku pokazit náladu,“ svěřil se Leonard přátelům. Stejně zdrženlivě zhodnotil situaci i pro média, když začaly soudy a celá věc prosákla na veřejnost. A byla to pěkně zamotaná historie – sehrál v ní roli tým rychlého nasazení, finančníci, nadávající papoušek, tibetští buddhisté a bývalý manžel Leonardovy milenky Anjani.

22

Daně, děti, ztracená kočička

Příliš mnoho papírů může člověka i zabít. Když už Leonarda na stará kolena přestaly sužovat deprese, ocitl se tváří v tvář nekonečné lavině právních a finančních lejster. Ačkoliv byl proslavený smyslem pro černý humor, tahle hříčka osudu byla příliš i na něj. Měl sto chutí nechat to všechno prostě plavat. Dobře věděl, jaké to je být bez peněz, k životu toho příliš nepotřeboval a střecha nad hlavou mu nechyběla, těch měl vlastně několik. V dobách, kdy mu peníze přebývaly, měl sklony utrácet je za jiné lidi a financovat róšiho kláštery, jako by to byla jeho osobní variace na filantropii jeho předků a na budování synagog. Všeobecně vzato sice dával přednost situacím, kdy měl peníze v bance, ale jeho životní styl a téměř celá jeho umělecká kariéra, snad s výjimkou prvotního rozhodnutí věnovat se písničkářství, svědčí o tom, že finance nestály na žebříčku jeho motivací nijak vysoko.

Když v šedesátých letech zjistil, že nevědomky podepsal papír, kterým se vzdal práva na Suzanne, prý to přijal stoicky. Řekl, že mu připadá jaksi přiměřené nevlastnit píseň, o níž cítí, že ji vlastnit nelze. Takhle se alespoň vyjádřil před novináři. V soukromí o tom dost možná mluvil jinak – vždyť mu bylo přes třicet, měl jméno ve světě kanadské literatury a nebyl zvyklý na nepoctivé jednání. Suzanne byla jeho první slavná píseň, po celé roky jeho nejznámější a navždy nejúspěšnější. Muselo ho přece rozhněvat, když ho o ni obrali. Ale o záležitosti s Kelley Lynchovou se veřejně i v soukromí vyjadřoval tak, že se zdálo, že přijít o bohatství je pro něj méně důležité než přijít o svou hudbu. Postupně však začalo vycházet najevo, že možná přišel i o ni.

Relativní klid, který si Leonard uchoval tváří v tvář finanční katastrofě, možná odrážel jeho dlouhý a tvrdý zenový výcvik u róšiho nebo názory nabyté studiem u Raméše, ale svou roli mohl sehrát i instinkt přežití. Možná si uvědomil, že jestli se bude příliš emočně angažovat, hrozí mu návrat úzkostí a depresí. Leonard chtěl celou záležitost nechat prostě být, ale právníci mu vysvětlili, že to není možné. Spousta z těch peněz, které zmizely, pocházela z důchodových účtů a dobročinných svěřeneckých fondů, což znamenalo, že Leonard z těch vybraných částek musí zaplatit velké daně a nemá čím. Nemělo smysl pokoušet se berňáku vysvětlovat, že on ty peníze nevybral: potřeboval jim to dokázat. Byl nucen zatížit svůj dům hypotékou, aby měl z čeho platit výdaje. Seděl u stolu s Anjani a Lorkou a zasmušile zkoumal hromadu finančních dokladů a e-mailů. Bylo to složité. O všechny jeho finance se mu s jeho svolením a požehnáním celou dobu starala Kelley Lynchová, on o všech těch účtech, nadacích a společnostech nevěděl skoro nic, i když všechno běželo na jeho jméno. Jeho právníci se už měsíc snažili nějak se v tom vyznat, ale Leonard měl pocit, že to nikam nevede, jen zabředává hlouběji a hlouběji do dluhů.

Pak Lorku napadlo, že Anjanin bývalý manžel je přece právník specializovaný na hudební průmysl. Třeba by jim mohl něco poradit. Robert Kory byl skutečně právník. Deset let pracoval pro Beach Boys, ale pak hudební byznys opustil a zaměřil se na zábavní průmysl a moderní technologie. „Ale když vám na dveře kanceláře zaklepe Leonard Cohen, co má člověk dělat? Nepustit ho dál?“ říká Kory. Otevřel a spatřil svou bývalou manželku ruku v ruce s mužem, jehož sbírky poezie četl jako student Yaleovy univerzity. „Nazdar,“ pronesl Leonard. „Asi jsem přišel o pár milionů dolarů.“

Kory souhlasil, že Leonardovi pomůže. Odměnu za své služby odložil na později a pustil se do „snahy alespoň zhruba pochopit Leonardovu situaci, zjistit, oč vlastně jde, pochopit, kolik měl peněz a co se s nimi stalo, stanovit rozsah škod a přijít na to, co se s tím dá po právní stránce dělat“. Situace byla navíc komplikovaná tím, že papíry měla Kelley Lynchová. „Začal jsem velice opatrně navazovat kontakty s bankéři a s Leonardovou účetní, která vedla účetnictví i Kelley, a s právníky, kteří Leonarda zastupovali při prodeji desek a ve věci budoucích autorských poplatků.“ Trvalo tři měsíce, než tehdejší Koryho advokátní koncipientka a pozdější společnice Michelle Riceová pečlivě prostudovala dostupné dokumenty a bankovní výpisy týkající se obstavených účtů. Kory a Riceová pak Leonardovi vysvětlili, že se pravděpodobně bude soudit o deset až třináct milionů dolarů. „Ohromilo ho to,“ vzpomíná Kory. „A mne také.“

Podle analýzy, kterou provedla Riceová, všechno zřejmě začalo v roce 1996, kdy se Leonard stal mnichem. Přibližně v té době Lynchová s pomocí dalších Leonardových finančních poradců provedla první ze dvou oddělených prodejů Leonardovy hudby společnosti Sony/ATV – šlo o 127 písní. Podle Koryho názoru neměl Leonard zapotřebí své písně prodávat, protože měl v bance peněz dost a plynuly mu příjmy z autorských poplatků. Lynchová si z prodeje vzala patnáctiprocentní provizi, malá část šla na charitativní nadace a zbytek peněz Kelley uložila na Leonardův bankovní účet, nad kterým měla kontrolu. Do správy investic zapojila svého přítele, tibetského buddhistického finančníka jménem Neal Greenberg, šéfa bezpečnostní společnosti v Coloradu. Greenberg byl od počátku sedmdesátých let následovníkem buddhistické komunity Vadžradhátu, kterou založil Trungpa Chögyam rinpočhe. I sama Lynchová dlouho Trungpovo učení studovala a přátelila se s ním, stejně jako Doug Penick, otec staršího z jejích dvou synů Rutgera. (Penick se v roce 1994 účastnil nahrávání kanadského dokumentárního filmu Tibetská kniha mrtvých, který namluvil Leonard.) A Greenberg zase přivedl Richarda Westina, právníka a odborníka na daně z Kentucky. V roce 2001 Kelley, Greenberg a Westin zosnovali prodej budoucích autorských poplatků Leonarda Cohena společnosti Sony/ATV za osm milionů dolarů. Podle dokumentů, které byly později předloženy vrchnímu soudu v Los Angeles, Leonard z toho zřejmě dostal ořezaných 4,7 milionu dolarů. Peníze z tohoto druhého prodeje Leonardova duševního vlastnictví skončily na firemním účtu, který vznikl se záměrem platit Leonardovi penzi, až se uchýlí na odpočinek, a jako dědictví pro jeho děti. Podle analýzy Riceové a následného obvinění byl původní plán založen na myšlence, že Leonardovy děti budou vlastnit 99 procent společnosti a Leonard jedno procento. Riceová tvrdila, že se tento poměr v poslední chvíli změnil tak, že oněch 99 procent vlastnila Kelley, ne Leonardovy děti. O této změně provedené v posledním okamžiku neměl Leonard ani tušení.

Leonard jasně vyjádřil vůli vyhnout se nepříjemnostem soudního sporu, pokud to jen bude možné, takže Kory spolu s bývalým státním návladním Los Angeles Irou Reinerem napsal Lynchové, Greenbergovi a Westinovi. Greenberg zareagoval tím, že vznesl proti Leonardovi a Korymu obvinění z pokusu o vydírání. Westin souhlasil se smírným řešením a dospěli k nezveřejněné dohodě. Advokáti Lynchové zprvu trvali na tvrzení, že jejich klientka byla zplnomocněna k tomu, co dělala, ale po čase jí poradili, aby přistoupila na smír. V tom okamžiku je vyhodila, osobně zatelefonovala Korymu a požádala ho o společný oběd. Koryho to sice překvapilo, ale souhlasil a dohodli se na místě.

Během této schůzky Kory předestřel možnost dohody, pokud Kelley objasní, co se se všemi těmi penězi stalo. Řekl, že další možností je závažný soudní spor, který jí zničí život. Jak Kory řekl, zareagovala slovy: „Dřív zamrzne peklo, než se dozvíte, co se stalo s těmi penězi. Byly to moje peníze.“

A tak v srpnu 2005 začal první soudní proces. Jistou ironií bylo, že ve stejném měsíci měl na kanadské televizi premiéru krátký film Popis tohoto žebráka, ve kterém se Leonard objevil. Byl to dokument o schizofrenním montrealském básníkovi Philipu Tétraultovi, s nímž se Leonard přátelil a podporoval ho. Ve filmu sedí Leonard a Tétrault v Montrealu na lavičce v parku a diskutují o omrzlinách a o Krisu Kristoffersonovi. Film podbarvuje Leonardův hlas zpívající Leonardovy písně, které už mu tou dobou nepatřily.

Písemné komunikace, soudní spory, obžaloby a protiobžaloby se mezitím v Los Angeles stále bizarněji splétaly a komplikovaly. K obzvlášť smutné a přízračné příhodě došlo v Mandeville Canyonu, v domě Lynchové. Z okna viděla, jak přijíždí kolona policejních aut a zastavuje na jejím trávníku. Lynchová to popisovala tak, že vyskákalo pětadvacet ozbrojených členů zásahové jednotky a mířilo zbraněmi na její dům. Na policii dostali zprávu, že tam někdo drží rukojmí a že jsou v domě zbraně. Mladší syn Kelley Lynchové Ray Charles Lindsey se ten den necítil dobře a matka ho neposlala do školy, zůstal doma. Kelley se domyslela, že to údajné rukojmí má asi být Ray a že na policii nejspíš volal jeho otec, její odloučený partner Steve Lindsey, producent a hudebník, se kterým se seznámila během práce na Leonardově albu The Future. Chlapec byl právě se svým bratrem Rutgerem – Lynchová požádala svého staršího syna, jehož otcem byl Doug Penick, aby Raye odvedl po silnici, kde na ně měla čekat v autě herečka Cloris Leachmanová.

Lynchová vyšla ze dveří v bikinách a se psem na vodítku. Vzpomínala, že někteří policisté na ni a na psa mířili zbraněmi, zatímco jiní se hnali do domu. Uvnitř je uvítal skřípavý hlas: „Vidím mrtvé lidi! Vidím mrtvé lidi!“ Byl to Lou, Kelleyin papoušek žako. Lynchová doběhla k bazénu a skočila do vody. Policisté ji vytáhli, nasadili jí pouta, v mokrých plavkách ji strčili do auta a odvezli ji.

Podle jejího líčení ji police dlouho vezla autem a cestou ji vyslýchali ohledně jejího přátelského vztahu s Philem Spectorem (kterého pustili na kauci milion dolarů, zatímco čekal na soud pro vraždu). Cesta skončila u nemocnice na druhé straně města, kde Lynchovou odvedli na psychiatrické oddělení. Prohlašuje, že jí tam proti její vůli podali léky a drželi ji čtyřiadvacet hodin pod zámkem. Steve Lindsey mezitím požádal, aby mu jejich syn byl svěřen do péče, a s touto žádostí uspěl. Lynchová věří, že za celou epizodou stáli Leonard a Kory. Připisovala jim i další věci, které se jí staly později, například když její auto zezadu naboural mercedes nebo když jí někdo neznámý vyhrožoval.1

Lynchová začala svá sáhodlouhá tvrzení zveřejňovat na internetu. Zveřejnila i komplikované konspirační teorie, do nichž často pletla soudní proces Phila Spectora. Tvrdila o sobě, že je obětí spiknutí, které má zamaskovat, že Leonard své peníze rozházel a dopustil se daňových podvodů. Místo toho, aby s ním věc řešila soudně, činila tak v kyberprostoru. Stačilo, aby kdokoliv na internetu jen zmínil Leonarda, a hned k tomu psala sáhodlouhé komentáře. Rozesílala spoustu e-mailů jak Leonardovi, tak jeho přátelům, příbuzným, hudebníkům, kolegům a bývalým přítelkyním, ale i policii, státnímu návladnímu, novinářům, buddhistické komunitě a daňovému úřadu.

Leonard nesměl opustit Los Angeles, dokud se věc nevyřeší. Držel se stranou a snažil se pracovat. Cenil si svého soukromí a to, že se jeho osobní záležitosti nechutně probírají na veřejnosti, bylo velkou zkouškou jeho buddhistické povahy. Za těchto podmínek se mu nepracovalo dobře, ale na druhou stranu díky pracovnímu soustředění mohl tu aféru alespoň trochu zapudit z hlavy. Také samozřejmě potřeboval vydělat nějaké peníze – zatím nemohl ani hádat, jak to všechno dopadne. V téhle naléhavé situaci napsal a nahrál během několika měsíců skoro celé nové album – ne to, na kterém začal pracovat hned po Dear Heather, ale album vytvořené ve spolupráci s Anjani a nazvané Blue Alert.

Také konečně dopsal Knihu toužení – po tak dlouhé době, kterou nad ní trávil, ji už jeho přátelé překřtili na „Knihu odkládání“. Chyběly mu už jen nějaké ilustrace. Asi by se něco vhodného dalo najít v těch třiceti krabicích skicáků, notesů, deníků a osobních dokumentů, které měl Leonard uložené u Lynchové. Ta poté, co ji připravili o zdroje příjmů, zavřela svou kancelář, takže tyhle materiály skladovala nejspíš u sebe doma – nevyjadřovala se k tomu. Hrozilo jí, že o dům přijde, a proslýchalo se, že se chystá Leonardovy archivy prodat.

Leonard se mezitím sblížil s Riceovou, takže jí kvůli hrozícímu zabavení domu zavolal. Riceová a Kory sice pro tento soudní spor najali jinou právnickou kancelář, ale Riceová chápala, že jde o naléhavou situaci a nemohou čekat, jak přetahování u soudu dopadne. Napadlo ji tedy použít nařízení o vlastnictví, zřídka využívaný právnický nástroj: stěžovatel může prohlásit, že jiná osoba má nějaký jeho majetek v držení a odmítá ho vydat. Lynchová dosud soudní spor s Leonardem včetně žádosti o zpřístupnění dokumentů ignorovala a frustrovala ho svou schopností umně se vyhýbat jakémukoliv skládání účtů. Riceová ale Leonardovi vysvětlila, že stačí, aby soud vydal nařízení o vlastnictví. Osoba, která o něj zažádala, se pak může obrátit na policii, požádat policisty o asistenci a vzít si svůj majetek zpátky.

Jednoho deštivého říjnového rána v devět hodin Riceová a její asistent nečekaně zazvonili u dveří Kelley Lynchové v Mandeville Canyonu. Měli s sebou dva ozbrojené policejní těžkooděnce, kteří měli se soudním svolením prohledat dům a garáž a odnést všechny Leonardovy dokumenty. Vynášeli ven jednu krabici za druhou, trvalo jim to skoro dva dny a potřebovali stěhovací vůz, ale objevili doslova poklad: „Vzácné notesy, historii vzniku Hallelujah, dopisy Joni Mitchellové, Dylana, Allena Ginsberga, i všechny kresby,“ říká Riceová. Leonard měl slzy v očích, když otvíral krabice a shledával se s věcmi, které už měl za ztracené. Byl mezi nimi i skicák s kresbou ptáka, která se dostala na obálku Knihy toužení.

V prosinci 2005 přišla Lynchová o dům. Nějaký čas přespávala na pláži v Santa Monice, pak začala cestovat dodávkou po Spojených státech. V květnu 2006 vrchní soud vynesl v její nepřítomnosti kontumační rozsudek, podle kterého měla zaplatit sedm milionů tři sta čtyřicet jedna tisíc tři sta čtyřicet pět dolarů. Ignorovala jej stejně jako všechno předtím – beztoho to vypadalo, že si na ní nikdo nic nevezme. Riceová uspěla i ve sporech s Greenbergem. Všechna jeho obvinění vůči Leonardovi a Korymu soud zamítl a navíc rozhodl, že Leonardovi patří posledních sto padesát tisíc dolarů, které Greenberg ještě měl, i když Greenberg stál na svém, že jsou to peníze, které mu Leonard měl zaplatit za jeho právní služby. Různými právními cestami se Leonard domohl alespoň části ztracených peněz, i když přišel o mnohem víc. Lynchová nejenže stále pokračovala na internetu ve svých nekonečných útocích a chrlila e-maily plné obvinění a invektiv, ale začala i s výhrůžnými telefonáty Leonardovi, Korymu a jejich přátelům a známým. Volala z nejrůznějších míst po celé Americe. Riceová postupně v jednotlivých státech úspěšně žádala, aby soudy Lynchové v těchto praktikách zabránily. Nechutná záležitost se vlekla dál.

Koncert Hala Willnera Came So Far for Beauty si mezitím žil vlastním životem. Kanadský konzulát jej uspořádal na Leonardovu počest v New Yorku v roce 2003 a původně mělo jít o jednorázovou záležitost, ale převzaly jej jiné země. „Pořád nás žádali, abychom ten koncert pro ně uspořádali,“ říká Willner. Nakonec se stal jakousi mezinárodní výroční událostí. Poprvé se konal v Británii jako součást festivalu v Brightonu v roce 2004. To, že se přenesl do Evropy, nijak nenarušilo ducha akce. Dokonce měla v zásadě stejné účastníky, jen přibyli dva další, Beth Ortonová a Jarvis Cocker, a pro občerstvení programu přibylo několik nových písní.

Nick Cave vzpomíná: „Hal každému řekl, jakou píseň bude zpívat; neměli jsme na výběr. Nemáte přehled, co se děje, nemáte čas zkoušet, člověk se diví, jak se to všechno vůbec udrží pohromadě, což je na tom to nejlepší.“ Každý z účinkujících měl v duši svou vlastní představu Leonarda Cohena, ale všichni dohromady vykouzlili na pódiu jeho humor (I’m Your Man), zbožnost (If It Be Your Will), melancholii (Seems So Long Ago, Nancy) a smyslný machismus (Don’t Go Home with Your Hard-On). Willner vzpomíná: „Všichni dohromady utvořili jeden tým. Všichni ti muzikanti, kteří by se jinak nesešli v jednom pokoji, tu spolupracovali, sledovali ze zákulisí své výkony a navzájem si fandili.“

„Tyhle koncerty začaly v našich životech fungovat jako paralelní vesmír,“ říká Rufus Wainwright. „Scházeli jsme se na všech těch místech a nabíralo to mystickou auru, bylo to jako exotické rodinné shromáždění.“ Wainwright už beztoho vlastně vzdáleně patřil do Leonardovy rodiny. V době, kdy on a Leonardova dcera Lorca dospívali, se v Montrealu seznámili a stali se z nich blízcí přátelé. A pak i spolubydlící – v Los Angeles se Rufus nastěhoval do Lorčiny poloviny Leonardova domu. Když ho vzala do patra, aby ho představila otci, „vešel jsem a Leonard byl v prádle. Měl na sobě boxerky, takže to bylo vcelku decentní, a tričko. Byl oblečený trochu jako Billy Wilder po ránu. Žvýkal uvařený párek na malé kousíčky, plival je a napichoval na párátko a krmil malého ptáčka, kterého zachránil na trávníku, když vypadl z hnízda. Byl moc milý, uvařil mi nudle a popovídali jsme si. Tím nechci říct, že bychom si bůhvíjak padli do noty – bylo to těsně před tím krachem, procházel si nějakými problémy, já jsem takový ztřeštěnec, jsem hodně extrovertní, zatímco on je hodně introvertní, takže to pro mne byl takový tanec mezi vejci. Největší dojem na mě udělalo to, jak byl plachý a skromný. Ale myslím, že časem jsme si sedli.“

V roce 2005 se koncert konal v Austrálii, v rámci festivalu v Sydney. V týmu byl nováček, Antony Hegarty, newyorský zpěvák s nadpozemsky krásným hlasem. Julie Christensenová vzpomíná: „Než Antony přišel, Hal nám řekl: ‚Počkejte, až ho uvidíte, ten má hlas jako Janis Joplinová zkřížená s Tiny Timem.‘ Byli jsme zvědaví, co to bude.“ Baculatý Antony vypadal ve velkém řídce pleteném svetru trochu jako Volkswagen Brouk pod starou plachtou. Zazpíval oduševnělou verzi If It Be Your Will tak, že sklidil ovace vstoje. „Jsem z Austrálie,“ říká Cave, „takže vím, jaké je australské publikum. Bylo pro mě neuvěřitelné vidět, jak na tohohle chlapíka reagují.“ Rufus Wainwright vzpomíná: „Bylo nesnesitelné vedro, rozpálený letní den, vystupovali jsme v Opeře v Sydney, měl jsem pocit, jako bychom se octli v paláci na Kryptonu a přivolávali Supermana. Předvedli jsme úžasnou show. Je skvělé, že to filmovali.“

Hal Willner se s australskou filmařkou Lian Lunsonovou seznámil na večírku v Los Angeles. Řekl jí, že se mu moc líbil její dokumentární film o Williem Nelsonovi, který vysílala televize. Pak si jí postěžoval, „že je škoda, že tyhle cohenovské koncerty nebudou nafilmované. Tak je natočila.“ Pak mu řekla, že jestli z toho materiálu má něco být, potřebuje rozhovor s Leonardem. Po jistém váhání se Leonard podvolil. Lunsonová ho natočila také v newyorském nočním klubu, kde hrál na soukromé akci s U2. Zpívali společně jen jednu píseň – Tower of Song, titulní skladbu alba na Leonardovu počest z roku 1995, na kterém Bono zazpíval svou beatnicky soulovou verzi Hallelujah. V tom nočním klubu sice nebylo žádné publikum, ale Leonard se od roku 1993 plně spokojoval s tím, že na pódiu zpívají jeho písně jiní, takže i takovéhle vystoupení má svůj význam. Film Lian Lunsonové Leonard Cohen: I’m Your Man se poprvé promítal v září 2005 na mezinárodním filmovém festivalu v Torontu. Ve stejném měsíci byl Leonard oceněn deskou v Kanadském folkovém chodníku slávy. Leonard se zachoval podle svého zvyku: poslal poděkování, omluvil se a zůstal v Los Angeles.

Do Montrealu se vypravil v lednu 2006, a to kvůli zcela odlišnému obřadu. Ve třiadevadesáti letech zemřel Irving Layton. Na pohřeb přišlo asi sedm set lidí včetně Laytonových bývalých manželek, bývalých studentů, příbuzných, přátel a reportérů. Leonard přišel v pomačkané čepici a tlustém svrchníku s kožešinovým límcem a sedl si dozadu. Když za doprovodu Beethovenovy Ódy na radost vyváželi Laytonovu velkou bílou rakev, ťukal si botou do rytmu. Ve svém smutečním projevu řekl: „To, co se stalo mezi Irvingem a mnou, bylo mezi námi a nelze to zopakovat. Ale co lze zopakovat, a co se bude opakovat, jsou jeho slova.“ A začal číst Laytonovu báseň „Hřbitov“, která končí slovy: „Na hřbitově není bolesti, žádný hlas / nešeptá v náhrobcích / ‚Raduj se, raduj se.‘“ Leonard řekl, že Layton byl „náš největší básník, náš největší mistr poezie. Neumlčela ho Alzheimerova choroba a neumlčí ho ani smrt.“ Leonard se chtěl nenápadně vytratit, ale požádali ho o nesení rakve. Leonarda s úsměvem napadlo, že by Layton celou událost upřímně schválil.

V Montrealu bylo Leonardovi dobře, i když sem přijel uprostřed zimy a navíc kvůli takhle smutné události. V Los Angeles už byl jako na jehlách. Čas od času uvažoval, že by se sem mohl přestěhovat, a teď ho to napadlo znovu. Vypadalo to, že s tím souhlasí i Anjani. Leonard si nedávno obstaral kanadského manažera, Sama Feldmana, který pracoval i pro Joni Mitchellovou a Dianu Krallovou. Pak byl Leonard v únoru, pět měsíců po svém posledním kanadském ocenění, uveden do kanadské písničkářské Síně slávy, a na Feldmanovo naléhání se uvolil, že se tentokrát ceremonie zúčastní. V květnu mělo přijít na trh jeho nové album a také nová kniha.

„Tyhle události mě nelákají,“ prozradil. „Přijímat ocenění je velice ošemetná věc. V jistém smyslu je to jako tryzna a člověk tímhle způsobem sám sebe nevnímá.“2 Na oslavě vystoupilo na Leonardovu počest několik muzikantů s jeho písněmi. Byl tu opět Rufus Wainwright, Willie Nelson, který si pro tuto příležitost vzal oblek, a zpěvačka k.d. lang, jejíž podání Hallelujah vehnalo Leonardovi slzy do očí. Stejně na něj zapůsobil i moment, když mu Adrienne Clarksonová, bývalá generální guvernérka Kanady, předávala cenu. „Jedním z důvodů, proč se těmhle událostem vyhýbám, je to, že ve mně vyvolávají jisté hluboké emocionální reakce,“ řekl Leonard pro National Post. „Umělec nebo spisovatel zřídka zažívá chvíle, kdy má pocit, že jeho dílo je bezvýhradně přijato.“3 V projevu na poděkování řekl: „Za svými písněmi se štracháme do Síně slávy.“4 Clarksonová ve svém projevu o Leonardovi prohlásila, že „od základů změnil naše životy složitostí svého smutku a šíří své lásky… Pronikne do vaší hlavy, do vašeho srdce, do vašich plic. Pamatujete si ho, cítíte ho, dýcháte ho. Je naším spojením ke smyslu extáze, naším klíčem k jinému světu, o němž jsme tušili, že existuje, ale který poznáváme prostřednictvím jeho písní.“ Poděkovala milionům svých krajanů za to, že nekupovali Cohenovy rané sbírky poezie a romány, „protože nebýt toho, nestal by se z něj písničkář“.

Leonard poskytl v Kanadě řadu rozhovorů, ve kterých působil pozitivně a vesele. Nedotkly se ho dokonce ani nevyhnutelné otázky týkající se bývalé manažerky a finanční ztráty. Jeho odpovědi nebyly jedovaté ani útočné, dával jen najevo, že si uvědomuje, jakou udělal chybu, když se nestaral o stav svých účtů. Zopakoval také svůj výrok, že něco takového už by člověku mohlo pokazit náladu. „Naštěstí mi ji to nezkazilo,“ dodal.5 Poskytl rozhovor také časopisu CARP, který vydává asociace pro kanadské důchodce. Když za Leonardem přišla reportérka Christine Langloisová, našla sedmdesátníka, který si odchod do důchodu nemůže dovolit, jak sedí v záři slunce u kuchyňského stolu s Anjani – smáli se a jedli bagely. Takový obrázek domácího štěstí ji překvapil a byla zvědavá, jak se srovnává s jeho pověstí. Odpověděl jí: „Jak člověk stárne, všechno se mění. Poprvé jsem potkal ženu až v pětašedesáti. Do té doby jsem před sebou viděl všechny možné zázraky.“ V minulosti vnímal ženy prizmatem svých vlastních „naléhavých potřeb a žádostí“, vnímal jen „co pro mne mohou udělat“. Ale kolem pětašedesáti, tedy zhruba v době, kdy odešel z kláštera a začaly ho opouštět deprese, „se to začalo rozplývat a najednou jsem měl před očima ženu“. Anjani se smíchem dodala: „To jsem tam stála já, když ho to napadlo.“ Tou dobou byli s Leonardem sedm let. Leonard prý řekl: „Stáří je to nejlepší, co mě kdy potkalo.“ Navzdory té záležitosti s Kelley Lynchovou cítil lehkost a smíření. „Cítím hluboký vděk za to, že stav mysli, ve kterém se nacházím nyní, se natolik liší od toho, co jsem cítil většinu života.“6

Kniha toužení, Leonardova první sbírka poezie po dvaadvacetileté pauze, vyšla v květnu 2006 s věnováním Irvingu Laytonovi. Podobně jako album Dear Heather působí dojmem koláže – je to dvě stě třicet stran, na kterých se básně mísí s prózou a výtvarnou tvorbou. Najdeme tu stejný počet kreseb jako básní – a jsou mezi nimi obrázky róšiho, mnichů z kláštera, Irvinga Laytona, Pierra Trudeaua, žen, častěji nahých než oblečených, i několik autoportrétů. Jejich výraz sahá od smutného psa k nevrlosti a doprovázejí je komentáře, jejichž tón je někdy moudrý, jindy komický, morbidní či jízlivý:

Nikdy jsem to děvče nenašel

Nikdy jsem nezbohatl

Následujte mě81

Či jinde:

daně

děti

ztracená kočička

válka

zácpa

žijící básník

ve svém postroji

krásy

by rád tenhle den

vrátil b-hu82

(V celé této knize Leonard v duchu židovské tradice píše „B-h“ místo „Bůh“ a pomlčkami nahrazuje i neslušné erotické výrazy.)

Literární obsah knihy má široký záběr. Používá formální i popkulturní výrazové prostředky, sahá od dlouhých lyrických balad ke krátkým rozmarným básničkám s nepravidelným veršem, od prózy k písňovým textům či básním, z nichž se písně časem staly. Zcela odlišná slova básně „Pod tisícem polibků“ a písně A Thousand Kisses Deep najdeme na sousedících stránkách. Řada básní pojednává o smrti, obzvláště ty, které Leonard psal za mrazivých a temných nocí či potajmu uchvácených chvilek v horském klášteře. O smrti očekávané a zvažované, o truchlení nad smrtí, o vzpomínkách na smrt. Báseň „Koho si člověk doopravdy pamatuje“ je jakýmsi katalogem různých způsobů smrti – smrti Leonardova psa, smrt strýčků a tet či přátel. Všech, ke kterým došlo od otcovy smrti, když bylo Leonardovi devět, do matčina skonu v jeho třiačtyřiceti. V básni v próze „Znovu se objevuje Robert“ líčí Leonard rozhovor s duchem mrtvého přítele, který prožil, když našel v kapse obleku dvacet let starý speed a použil jej. V básni „Chybí mi moje matka“ touží po tom, aby mohl vzít Mashu do Indie, koupit jí šperky a říci jí, že

Měla ve všem pravdu

I s tou mou bláznivou kytarou

a kam mě to sladký dřevo dostane…

Vždycky mě dokázala pohladit po hlavičce

a požehnat mé přisprostlé písni83

V pátek večer začínal šabat, Leonard zapaloval svíčky a Adam, Lorca a Anjani přicházeli k večeři. Často si představoval, že je tam s nimi i jeho matka, a uvažoval, jak by asi reagovala na to, že si „konečně uspořádal život“.7

Ale je to Kniha toužení, není to kniha mrtvých. Všechny ty vyčíslené ztráty patří k „různých formám touhy: náboženské, sexuální, výrazu osamění“, které Leonard zpodobňuje.8 Vyčítá si všechna svá selhání, kterých se dopustil jako buddhistický mnich, od toho, že nebyl schopen porozumět svému učiteli – báseň „Róši“, po „obrovskou erekci“, kterou skrýval pod hábitem, když se strojil na ranní meditaci – „Časně ráno na Mount Baldy“. Ve zkrácené šestiřádkové verzi básně „Není Žid“ dává najevo, že zůstává neochvějně Židem. V básni „Jeden můj dopis“ se nepodepisuje jako Leonard Cohen, ale svým židovským a buddhistickým jménem: Jikan Eliezer.

Zabývá se i tím, jak mu věkem slábnou síly, a svými selháními, jak uměleckými („Můj čas“), tak i mileneckými („Ani jednou“). V upřímném a erotickém „Oparu pornografie“ probírá svůj vztah s Rebeccou De Mornayovou a důvody, proč skončil. V básni „Tituly“ píše:

Titulovali mě jako Básníka

a možná něčím takovým jsem i

chvíli byl

A taky mi byl laskavě přisuzován

titul Zpěvák

přestože

jsem jen stěží udržel melodii…

Moje pověst Sukničkáře

byla špatnej vtip

Hořce jsem se díky tomu prosmál

možná desetitisícem nocí

strávených o samotě84

Ale navzdory těmto tvrzením Leonard v básni „Jiní spisovatelé“ velebí schopnosti svého básnického přítele Steveho Sanfielda a róšiho, ale pak chvástavě prohlásí „neměnil bych s nimi“, když vylíčí erotický zážitek s mladou ženou na předním sedadle svého džípu. Irving Layton, na něhož Leonard vzpomíná v básni „Laytonova otázka“, měl ve zvyku ptát se ho: „Leonarde, víš určitě, že děláš špatně?“85 Teď by na něj byl jistě hrdý.

V rozhovoru pro buddhistický časopis Tricycle Leonard řekl: „Jsem židovského původu, takže mi velmi vyhovuje, že popis boží tvůrčí aktivity v kabale se pozoruhodně podobá tomu, co říká můj učitel róši Džóšú Sasaki, současný japonský mistr zenu.“9 Leonard a Anjani začali pravidelně chodit do losangeleské synagogy vedené rabínem Mordecaiem Finleym.

Finley se zabýval bojovým uměním, dřív byl v armádě a býval profesorem liturgie, židovské mystiky a spirituality na Akademii židovského náboženství v Kalifornii, kterou založila kongregace Ohr Torah v roce 1993. Leonard a Anjani se s ním seznámili na svatbě Larryho Kleina, producenta Joni Mitchellové. „Rabín pronesl inspirativní improvizovaný projev o lásce a o tom, jak zůstat v manželském svazku,“ říká Anjani. „Podívala jsem se na Leonarda a řekla jsem mu: ‚Chtěla bych toho od něj slyšet víc.‘“ Leonard chviličku zaváhal a pak odpověděl: „Budu chodit s tebou.“ Finley vzpomíná, že mluvil o manželství „jako příležitosti pomáhat jiné lidské bytosti, příležitosti proměnit se v lepšího člověka, protože v přítomnosti jiné lidské bytosti jste lepší. Je k tomu potřeba práce, vědomá snaha, odpovědnost a kázeň. Leonard pravděpodobně cítil, že se to shoduje s jeho pojetím spirituality, a časem začal chodit k nám do synagogy.“ Finley ho tam často viděl sedávat – s rovnými zády a pohledem upřeným do podlahy, jako při meditaci vsedě v róšiho klášteře, ale s Anjani po boku. Rabínovi to připadalo, že Leonard nevnímá jen význam slov, ale i náladu a energii v synagoze.

Když se s ním poprvé dal do řeči, zeptal se ho: „Vždyť jste buddhistický mnich – jak se to srovnává s judaismem?“ Stejně se Leonarda ptali i zástupci tisku, když se nechal vysvětit na mnicha, a odpověděl na to svou básní „Není Žid“.

Finleymu řekl, že se to nepotřebuje nějak srovnávat. Buddhismus je neteistický a róši byl úžasný člověk s úžasným duchem. „Leonard mi dal velmi srozumitelně najevo, že to nijak nesouvisí ani s jeho náboženstvím, ani s jeho vírou. Když jsme se pak lépe poznali, s potěšením jsem zjistil, že je velmi poučeným Židem. Je velice sečtělý, velmi usiluje o poznání kabaly a velmi podobně jako já se ji snaží používat ne jako teologii, ale jako spirituální psychologii, jako způsob, jak mysticky vyjádřit Božství. Když pochopíte, že lidské vědomí je v podstatě symbolické, musíte si najít nějaký symbolický systém, který co nejlépe odpovídá vašemu chápání všech úrovní skutečnosti.“

Finley byl věkem bližší Anjani než Leonardovi a jako Američan vyrostl, aniž by znal Leonardovo dílo či jeho jméno. Teď se ale začal o něj zajímat a všechno, co četl, mu znělo „jako modlitba. Stále pracuje v metafyzické sféře. I když napíše něco o materiální oblasti, ozývá se v tom metafyzika, má ozvěnu kosmu i v tom nejsvětštějším tématu.“ Leonard mu jednou ukázal knihu, kterou napsal jeho dědeček rabín Klonitzki-Kline. „Je to moc krásná kniha, hluboká, učená. Je velká škoda, že ji nikdo nepřeložil a že se nedostane k lidem.“ Byla napsaná hebrejsky. Otevřeli ji a rozebírali některá místa v textu. Na Finleyho tehdy udělalo velký dojem, jaké má Leonard znalosti. „Vyrůstal v atmosféře hlubokého, seriózního židovského studia. Všechno věděl, znal velké židovské myslitele a jejich názory. V kabale jsou těžká místa, na kterých jsme se neshodli. Někdy jsme se o něčem bavili a přivedlo nás to zase k tomu spornému místu, řekli jsme si: ‚A jsme zase u toho.‘ Byl by z něj skvělý učitel judaismu. Kdyby mu bylo souzeno stát se rabínem, mohl se stát jedním z největších učenců naší doby. A mimochodem,“ dodává Finley, „moderní studenty kabaly jeho dílo velmi zajímá, protože Leonard není profesor kabaly nebo teolog, ale někdo, kdo kabale skutečně zevrubně rozumí a píše nejlepší poezii o kabale, jakou najdete. Chápe vnitřní étos stavu rozdělení a hojení i tragédii lidské situace dané tím, že nejsme moc dobře vybaveni pro tento život, ale musíme si jím přesto najít nějakou cestu.“

Třináctého května 2006 se v Torontu uskutečnila akce, která měla za uplynulých deset let nejblíž k Leonardově veřejnému koncertu. Stalo se to v knihkupectví, kde podepisoval výtisky Knihy toužení, která už stoupala mezi nejúspěšnější bestsellery. Sešlo se tři tisíce fanoušků a policie musela uzavřít ulici. O zábavu se na malém pódiu starali Anjani, Ron Sexsmith a kapela Barenaked Ladies. Leonard neměl v plánu zpívat, ale Anjani ho během svého vystoupení vyzvala, aby se k ní přidal, a nedala se odbýt. Poté co se k ní připojil v duetu Never Got to Love You, pokračoval Leonard sólovým So Long, Marianne a Hey, That’s No Way to Say Goodbye. Sklidil bouřlivý úspěch.

Společné album Leonarda a Anjani Blue Alert vyšlo stejně jako Kniha toužení v květnu 2006. Podobně jako na Ten New Songs šlo i tentokrát o plnou spolupráci – Leonard napsal texty, Anjani hudbu. Ale na rozdíl od Ten New Songs to nebylo album duetů. Bylo to Anjanino album. Přední stranu obalu zdobila její fotografie, pod jejím jménem stálo mnohem menším písmem: „Produkoval Leonard Cohen“. Jako kdyby tento muž, který tak často psal písně o ženách (nebo, jak často prohlašoval, psal písně, aby lákal ženy), muž, který podle vlastního vyjádření věřil, že ženy „obývají tu nabitou krajinu, odkud se zdá vyvěrat poezie, a vypadá to, že je pro ně přirozeným jazykem“,10 nakonec tímto albem dosáhl toho, oč možná usiloval od svého debutu, toho, co už jednou zažil s Jennifer Warnesovou při práci na Famous Blue Raincoat, toho, k čemu se od svého odchodu z kláštera blížil víc a víc: přenechat zpěv svých písní ženskému hlasu.

Tentokrát ovšem múza jeho alba poprvé nebyla jen jeho milostnou partnerkou, ale i spoluautorkou. To, že tvořili Anjanino album, ne jeho, zřejmě proces tvorby urychlilo. Text titulní skladby našla Anjani na Leonardově pracovním stole – šlo o novou báseň do Knihy toužení. Poprosila ho, jestli by ten text mohla zhudebnit, a když Leonard souhlasil a schválil její práci, přešla rovnou na další. Tentokrát si vybrala starou báseň „Jako mlha nezanechá jizvu“ z Kořenky země, která vyšla, když byly Anjani dva roky. Zhudebnila ji, aniž tušila, že to už udělal Phil Spector (True Love Leaves No Traces na desce Death of a Ladies’ Man). Anjani složila píseň nazvanou The Mist, jejíž melodie se od té Spectorovy velmi liší, připomíná spíše starou lidovku. Balada Never Got to Love You je noirová povídka o lásce, žalu a opouštění překonaného, která vznikla poskládáním nepoužitých veršů z písně Closing Time. Při zkoumání Leonardových notesů Anjani občas narazila na útržky veršů, které se jí líbily, a řekla mu: „Tohle dokonči.“ Píseň Thanks for the Dance vznikla na základě několika veršů v jednom Leonardově deníku: „Díky za tanec, doslechl jsem se, že jsme svoji, raz-dva-tři, raz-dva-tři, raz.“ „Řekla jsem mu: ‚Dopiš to, tuhle písničku bych si ráda zazpívala.‘ To je jako chtít po něm, aby za pár týdnů napsal Hallelujah. Ale on si ten úkol užíval, protože to pro něj bylo osvobozující. Nemusel to zpívat, psal to teď pro mě, nemusel to posuzovat podle svých obvyklých měřítek, takže to dal dohromady snadno. Stejně to bylo i s No One After You. S tou to bylo dobré, protože jsem mu řekla: ‚Fajn, už to skoro máš, to už je vcelku dobré,‘ a pak jsem mu jednou večer, když jsem druhý den měla jít natáčet, oznámila: ‚Máš hodinu na to, abys přišel na ten poslední verš.‘ On na to: ‚Dobře, tak mi dej nějakou čokoládu.‘ Ukusoval z čokoládové tyčinky, chodil sem a tam a nakonec zakřičel: ‚Jsem samé klišé.‘ Pomyslela jsem si: ‚No vida, a pak že neumí pracovat pod tlakem.‘“

Nahrávání ovšem tak hladce neprobíhalo. „V některých momentech to bylo opravdu ošklivé,“ vzpomíná Anjani. „Drtilo mě to, hlavně ze začátku. Nevykládejte si to špatně, je úžasně taktní, je velkorysý, je přesně takový, jak působí, ale nikdo není dokonalý, ani já ne, a oba jsme prostě dost tvrdohlaví. Na Blue Alert jsem už přesně věděla, co chci. Když jsme v roce 2004 natáčeli Dear Heather, umřel mi někdo blízký a byla jsem z toho opravdu smutná. Leonard přišel a povídá: ‚Tady mám něco, co ti možná pomůže,‘ a byl to text k Nightingale.“ Ta pak vyšla na Dear Heather i na Blue Alert. „Ale měla přehozené sloky. Začínala Slavíčku sbohem. Když jsem si to četla, v hlavě se mi zjevila melodie a hned jsem si pomyslela: ‚Tohle by mělo přijít sem a tohle sem.‘ Bylo to jako řešit skládanku. Vzala jsem si ten text domů a na samotná slova jsem nesáhla, ale změnila jsem strukturu, natočila jsem to a pustila jsem mu to. A viděla jsem, jak kulí oči, že jsem mu zmršila písničku. Vůbec mě nenapadlo, že by na to mohl takhle zareagovat. Soustředěně poslouchal a pak mi řekl: ‚No ale to začíná Dům jsem si postavil blízko háje.‘“ Dospěli do stavu, kdy jim bylo jasné, že se neobejdou bez rozhodčího. Leonard oslovil svého někdejšího producenta Johna Lissauera, muže, který ho kdysi s Anjani seznámil.

Lissauer popisuje, že byl ve studiu svědkem „přetahování“. Z jeho pohledu to bylo tak, že když Leonard spolupracoval se Sharon Robinsonovou na Ten New Songs, byla to Leonardova deska, ale teď, ačkoliv Blue Alert bylo Anjanino album, „Leonard pořád předpokládal, že to bude jeho deska. Leonard to chtěl nějak, Anjani jinak a já jsem stál mezi nimi, protože jsem je oba znal a snažil jsem se jim oběma vyhovět.“ Když si poslechl demonahrávky, samotné písničky mu připadaly krásné, ale nelíbily se mu všechny ty syntezátory a automatické bicí. „Řekl jsem: ‚Nechte mě použít alespoň pár klasických nástrojů a dát tomu tu a tam trochu barev.‘“ Odnesl si nahrávky šesti písní a přidal k nim další nástroje, podobně jako to udělal u Leonardových alb New Skin for the Old Ceremony a Various Positions. Připadalo mu, že to zní „pěkně“, a na Leonarda a Anjani to dělalo stejný dojem, „ale docela dost se hašteřili, jako by každý z nich chtěl mít navrch. A nejbizarnější na tom bylo to, jakým způsobem smlouvali. ‚Dám pryč tuhle Johnovu úpravu, ale jedině jestli ty zase…,‘ takže postupně řešili spor tak, že jeden druhému natruc rušili všechna vylepšení, ořezali všechny barvy a očesali to zpátky na holou demonahrávku.“ Lissauer vzpomíná, že všechno, co z jeho práce zbylo, „je barytonsaxofonové sólo v Blue Alert a valčíková píseň Thanks for the Dance, kterou jsme udělali společně.“

Desku nakonec natočili na neutrální půdě – v losangeleském analogovém studiu technika a koproducenta Eda Sanderse. Sanders s Anjani spolupracoval už na jejím minulém albu The Sacred Names, během natáčení Dear Heather ho Anjani seznámila s Leonardem a on od té doby fungoval i jako Leonardův sekretář. Během natáčení alba nepřišel nikdo o život, i když na Lissauerovi jako již mnohokrát jisté stopy zanechalo. Přesto charakterizoval Blue Alert jako „jedno z největších alb desetiletí“. Je jistě fascinující naslouchat erotickým touhám starého muže a textům o vzpomínkách, vyčerpání a loučení, když je zpívá mladá žena v elegantním folk-jazzovém kabátku. V bookletu je fotografie, na které Leonard sedí vedle mladistvé a půvabné Anjani. Jeho tvář je rozostřená, rozplývá se, jako by se z něj pomalu stával duch.

V říjnu 2006 proběhl koncert Came So Far for Beauty naposledy. Bylo to v Irsku během divadelního festivalu v Dublinu. Vystoupilo mnoho dřívějších účastníků, ale i noví – Lou Reed, Mary Margaret O’Hara a Anjani, která byla na pódiu na Leonardovu žádost. Willner s tím rád souhlasil. Anjani narušila tradici, podle které všichni zpívali jen to, co jim Willner přiřadil, a zazpívala dvě písně z alba Blue Alert. Lou Reed si také vybral sám – dvě skladby z alba Songs of Leonard Cohen, které Leonard natáčel v New Yorku, když se s Reedem seznámili. Willner Reeda požádal, aby zazpíval také Joan of Arc jako duet s Julií Christensenovou. „Já la-la nezpívám,“ zareagoval Reed, ale pak souhlasil. Nick Cave, na kterého tentokrát vyšly dvě písně z jeho oblíbeného alba Songs of Love and Hate, vzpomíná, že Reed pojal The Stranger Song „zvláštním způsobem, neuctivě. Bylo to jako Louova písnička, která čistě náhodou zněla, jako by ji před Louem napsal Leonard Cohen.“

Na podzim toho roku začala americká kina promítat film Lian Lunsonové Leonard Cohen: I’m Your Man. Leonard si na něj s Anjani v Los Angeles zašel. Je to zvláštní film, napůl záznam koncertu a napůl biografické interview. Obsahuje ukázky z vystoupení na jeho počest a vyjádření zpěváků a muzikantů, kteří se na nich podíleli. „Je to náš Shelley, je to náš Byron,“ chválí ho Bono. Do toho se mísí umělecké černobílé záběry konverzace Lian Lunsonové s Leonardem. Autorka filmu probírá s protagonistou důležité body jeho života – otcovu smrt, montrealskou poetickou scénu, pozadí vzniku Suzanne, hotel Chelsea, Phila Spectora, klášter. Leonard pronáší staré známé formulace tónem, který působí tak, jako by ho to právě napadlo: „Začal jsem psát poezii, protože jsem se snažil zaujmout dívky.“ „Čím méně jsem byl tím, kým jsem byl, tím lépe jsem se cítil.“ Pro nové fanoušky, kteří se s Leonardovými skladbami seznámili díky slavným coververzím ve filmech, v televizi a na Willnerem organizovaných koncertech, znamenal tento film atraktivní úvod do cohenovského světa. A pokud jde o staré fanoušky, těm možná moudrý, elegantní a sebekritický Leonard sice neřekl nic, co by už neznali, ale i tak si ho rádi poslechli a hlavně ho rádi viděli mluvit, protože už ho léta neměli šanci spatřit, leda občas v Kanadě. Scéna, ve které za doprovodu U2 zpívá Tower of Song, dokazovala, že pořád ještě umí. K filmu vyšel i soundtrack – je na něm šestnáct coververzí Leonardových písní nahraných živě během koncertů v Sydney a v Brightonu. Najdeme tu Tower of Song, ale pobuřující Don’t Go Home with Your Hard-On ne. Její spoluautor Phil Spector odmítl dát souhlas.

Film Leonard Cohen: I’m Your Man rozhodně diváky nalákal a pomohl znovu vzbudit zájem o Leonarda, ale měl i jiný dopad: vzbudil otázku, proč Leonardovy písně zpívá každý, jen on ne. Jeden kanadský novinář se ho přímo zeptal, zda se vůbec chystá někdy vrátit na pódium, a Leonard mu odpověděl, že „čím déle popíjíme, tím se mi ta myšlenka zdá lákavější,“ ale opomněl dodat, že ve skutečnosti už skoro nepije. V Knize toužení doplnil jednu ze svých kreseb verši:

cesta

je příliš dlouhá

obloha

nemá konec

a roztoulané

srdce

skončí jak

bezdomovec86

Ale blížil se konec roku a zdálo se, že Leonard chce být už jen doma.

23

Budoucnost rocku

Na stole byl nakrájený hovězí jazyk a láhev dobrého koňaku. Leonard věděl, co má róši rád. Nalil mu velkou sklenici a sobě malou. Seděli v přátelském mlčení – Leonard a starý muž, který mu dal jméno Jikan, ale obvykle mu říkal Kone (ne „kóan“, ale znělo to podobně). Róšimu zbývalo do stých narozenin jen několik týdnů, ale pořád byl pevnou součástí Leonardova života, dobrým přítelem, moudrou otcovskou postavou, člověkem, který ho vedl ke kázni i k radovánkám a nikdy ho neopustil, ani když Leonard opustil jeho. K stáru byl život k Leonardovi přívětivý, až na ten „drobný otravný problém, že jsem přišel o všechno“.1 Měl róšiho, měl Anjani a měl i vnuka, Cassiuse Lyona Cohena. Byl to Adamův syn, narodil se v únoru 2007 a dostal dvě dobrá křestní jména, po Leonardově boxerském hrdinovi a po Leonardově dědečkovi.

Leonardovi bylo dvaasedmdesát let, ale cítil se dobře. Jisté změny nicméně zaregistroval, kupříkladu už nesnesl tolik alkoholu a nechutnal mu tabák. Když přestal kouřit, slíbil si, že v pětasedmdesáti zase začne. Měl za to, že bez cigaret přišel jeho hlas o dva nejnižší tóny rozsahu, i když ve skutečnosti byly slyšitelné jen pro určité druhy savců a pro oddané fanynky. Měl teď hlubší hlas než kdy předtím. Připomínal starou kůži, byl měkký a obnošený, až na tu a tam nějakou tu prasklinku vláčný, a vznášel se někde mezi slovem a hudbou. Od Leonardova návratu z kláštera se zdálo, že se přiklání více ke slovu. Samozřejmě že ve slovech se vždy tajila hudba, ale pokud šlo o konkrétní melodie, vypadalo to, že jejich skládání teď přenechává Leonard jiným stejně ochotně, jako ponechával na jiných zpívání svých písní.

Další projekt, při kterém Leonardovy texty zhudebnil a zpíval někdo jiný, se blížil k realizaci. Na rozdíl od alba Blue Alert šlo o jevištní dílo. Hudební skladatelem byl Philip Glass – jeden z nejvýznamnějších, nejvlivnějších a nejproduktivnějších autorů postmoderní americké hudební scény. Téměř před čtvrt stoletím, v mezidobí mezi avantgardní operou Einstein na pláži a hudbou pro film Martina Scorseseho Kundun, zhudebnil Glass Leonardovu báseň „Jsou muži“ z Kořenky země a přetvořil ji v chvalozpěv zpívaný a capella. Tato píseň byla veřejně předvedena v rámci díla Tři sborové písně a capella při příležitosti oslav 350. výročí založení Quebecu. Glass a Leonard se tehdy neznali, ale nějaký čas poté se seznámili někde v zákulisí při koncertě a začali plánovat, že pobudou nějaký čas společně. Došlo k tomu až o patnáct let později v Los Angeles, kdy, jak vzpomíná Glass, strávili den „povídáním o hudbě a poezii“ a dohodli se, že by měli společně na něčem pracovat, ale nebyli si jisti, na čem a kdy.

Glass v průběhu let spolupracoval v rámci různých projektů s orchestry, rockovými muzikanty a filmovými producenty, ale obzvláště rád s básníky. Oblíbil si Allena Ginsberga, tvořili spolu deset let až do jeho smrti v roce 1997. Zanedlouho potom se Glass opět pokusil kontaktovat Leonarda, ale jak říká, „zjistil jsem, že šel do kláštera“. Až za několik let od něj dostal e-mail se zprávou: „Odešel jsem z kláštera, takže se můžeme vrátit k tomu projektu.“ Glass, kterému „chyběl blízký vztah s živým básníkem“, byl nadšen. „Svým způsobem jsem přešel od Allena Ginsberga k Leonardu Cohenovi – dost dobrý přechod, co říkáte?“

Glass navštívil Leonarda u něj doma v Los Angeles v době, kdy ještě pracoval na Knize toužení. Leonard mu dal hromadu jednotlivých listů papíru s básněmi a ilustracemi, nebyly nijak srovnané. Glass si sedl ke dřevěnému stolu a listoval těmi materiály. Vyhovovalo mu, že je to páté přes deváté. Začal si vytvářet kategorie, do kterých obsah dělil: balady, „dlouhé básně, které jsem vnímal jako pilíře díla,“ veršovánky a limericky, „drobné věci,“ dharmové básně, „duchovní meditace,“ milostné a erotické básně a osobní básně – o Leonardovi. Z každé kategorie si vybral ke zhudebnění pět či šest věcí. Patřily mezi ně i básně, které už Leonard nahrál v písňové podobě. Glass se Leonarda opatrně zeptal, jestli se chce do zhudebnění zapojit. „Bál jsem se, aby neřekl, že ano, ale odpověděl: ‚Hudbu napiš ty.‘“

Glass zkomponoval několik písňových cyklů pro čtyři hlasy a malý orchestr zahrnující smyčce, hoboj, anglický roh, perkuse a klávesy. Chtěl zachovat pocit náhodnosti, který při prvním setkání s básněmi cítil, a docílit, aby posluchači měli dojem „listování knihou poezie,“ takže do každého písňového cyklu zařadil báseň z každé z pěti kategorií. Zajímalo ho také, jak znějí básně přednášené hlasem autora, takže Leonarda požádal, aby jich několik namluvil. Leonard nahrál celou knihu a záznam mu poslal. „Když jsem slyšel, jak kvalitně je to namluvené,“ říká Glass, „napadlo mě použít jeho hlas ve skladbě. Zeptal jsem se ho: ‚Když tam při vystoupení nebudeš, abys četl naživo, můžu použít nahrávku?‘ A on souhlasil.“ Leonard dal Glassovi k dispozici také svou výtvarnou tvorbu jako pozadí pro vystoupení. Když Glass dokomponoval – šlo o dvaadvacet písní v celkové délce devadesáti minut –, přehrál skladby Leonardovi, který tiše seděl a poslouchal. „Skoro nic k tomu neřekl. V jednom místě mu připadalo, že je jeden hlas posazený moc vysoko, tak jsem to dal o oktávu níž. To byla ale jediná změna, a k lepšímu.“

Světová premiéra díla Book of Longing: A Song Cycle Based on the Poetry and Images of Leonard Cohen se odehrála v Torontu 1. června 2007. Ve stejné době tam měla vernisáž i putovní výstava Leonardových kreseb a náčrtů Leonard Cohen: Kresleno do slov. Glass přiletěl do Kanady, aby vedl závěrečné zkoušky. K jeho překvapení se ukázal i Leonard a strávil zde s ním a s hudebníky týden příprav. Podobně jako v případě alba Blue Alert projevoval Leonard své názory ohledně toho, jak by jeho texty měli zpívat. Glass vzpomíná: „Sešel se se zpěváky a povídá: ‚Tak, tady jsem, můžete se mě ptát, na co chcete.‘ Bavili se spolu několik hodin. Měl dobře rozmyšleno, jaký způsob zpěvu jde s jeho texty nejlépe dohromady. Začal mluvit o ‚hlase‘, který by měli při zpěvu mít – nemám na mysli druh hlasu, šlo o estetiku. V jednu chvíli začal vysvětlovat: ‚Začnete zpíváním a pak to zjednodušujete pořád víc a víc a víc, zjednodušujete a zjednodušujete, až se dostanete k bodu, kdy vlastně mluvíte, a to je ono.‘ Nechtěl tím doslova říci, že by měli mluvit. Věřím, že to myslel tak, že je to jako mluvení – že zmizí veškerá afektovanost zpěvu. A oni se podle té rady zařídili a zjednodušili svůj hlasový projev tak, že to bylo skoro jako řeč.“ Pro Anjani měl Leonard předtím v podstatě stejnou radu.

Leonard zůstal v Kanadě a spolu s Glassem se účastnil veřejných debat o jeho díle. Když se ho zeptali, jestli Glassův výtvor považuje spíše za klasický divadelní kus či za muzikál, odpověděl suše a přesně, že je to „glasika“. Glassovu hudbu původně řadili k minimalismu, protože stála na chytlavých repetitivních rytmech a motivech, ale byla také smyslná a erotická a využívala spoustu různých stylů. To vše se v těchto písňových cyklech objevuje. Recenze v Toronto Star kompozici popisuje jako „matoucí dílo velkého významu“.2

Po třech úspěšných představeních v Torontu se hudebníci vydali na krátké turné. V prosinci 2007 vyšlo také album Book of Longing: A Song Cycle Based on the Poetry and Images of Leonard Cohen, které proniklo na sedmnáctou příčku amerického žebříčku vážné hudby. Během následujících dvou let se cyklus hrál v řadě amerických a evropských měst a na festivalu na Novém Zélandu. V roce 2009 se vrátil do Ameriky, kde proběhlo pět koncertů v Claremontu, univerzitním městě na úpatí hory Mount Baldy. Z divadla, kde se hrálo, je na horu dobře vidět. V nedaleké univerzitní budově probíhala výstava Leonardových děl. Obě události uspořádal Robert Faggen, spisovatel a profesor literatury na Claremontské univerzitě, který měl srub na Mount Baldy, kousek pěšky od kláštera. Byli s Leonardem dobrými přáteli od prvního setkání v obchodě Wolfe’s Market na úpatí hory, kam chodil Leonard nakupovat dobroty pro róšiho. Když se tam viděli poprvé, Leonard v mnišském hábitu stál v uličce delikates a meditoval, zda koupit bramborový salát.

Glass přiletěl na koncerty do Claremontu osobně a Faggen ho vzal do kláštera, aby ho seznámil s róšim. Glass měl podobně jako Leonard litevsko-ruské kořeny a rovněž sdílel i jeho hlubokou náklonnost k buddhismu. Sám několikrát dlouho pobýval v buddhistické komunitě (kde potřeboval zvláštní povolení mít s sebou klavír) a byl přispívajícím redaktorem buddhistického časopisu Tricycle. V zenovém centru na Mount Baldy absolvoval róšiho teišó. Starý duchovní vůdce sice nechtěl jet na koncert, ale mezi posluchači se i tak našlo dost mnichů.

V té době tedy bylo možné zhlédnout tři díla, založená na Leonardově tvorbě, ale nikoliv na jeho účasti: písňový cyklus Book of Longing: A Song Cycle Based on the Poetry and Images of Leonard Cohen, koncertní představení Came So Far for Beauty a putovní výstavu Leonard Cohen: Kresleno do slov. Tahle neviditelná viditelnost Leonardovi zcela vyhovovala. „Když se tu člověk motá dost dlouho, zahalí ho mírnost a neviditelnost,“ řekl jednomu novináři. „Ta neviditelnost je slibná, neboť časem pravděpodobně ještě zesílí. A s neviditelností – nemám zde na mysli nějaký opak slávy, myslím tím cosi jako Stín, který se může nepozorovaně přesouvat z pokoje do pokoje – přichází nádherný klid.“3

S věkem přišla taková vyrovnanost, jakou dospělý Leonard dosud nezažil. A také nespočetné pocty a ocenění. Už ani nepočítal, kolik alb k jeho poctě bylo natočeno – v tuto chvíli jich bylo přes padesát a vznikly

ve dvaceti zemích. Několik jich ale zaregistroval. Desku Democracy: Judy Collins Sings Leonard Cohen vydala v roce 2004, když bylo Leonardovi sedmdesát, jeho první a nejoddanější fanynka, aby na ní shromáždila všechny své cohenovské coververze pod jednou střechou. Dalším albem, které ho potěšilo, bylo Top Tunes Artist Vol. 19 TT-110, na němž byly jeho skladby v instrumentálních verzích, určené pro karaoke bary (prodávalo se v jednom balení s novou deskou Enyi). „Konečně mám večer kam jít,“4 zareagoval Leonard, ačkoliv ve skutečnosti byl nejraději doma – „starý pán v obleku… někomu delikátně vykládá o své práci.“5 A pak se firma Sony rozhodla vydat Blue Alert.

Při prvním uvedení v předchozím roce dosáhlo Anjanino album na osmnáctou příčku amerických jazzových žebříčků, ale nikde jinde žádný ohlas nevzbudilo. Pro nové vydání se společnost Sony rozhodla přidat DVD s videem a dokumentárním filmem Lian Lunsonové zachycujícím vznik alba, a také uspořádat krátké turné. V březnu 2007, krátce před róšiho stými narozeninami, se Leonard a Anjani vydali do Evropy. První tři koncerty v Londýně, v Oslu a ve Varšavě byly jen pro zvané, především pro zástupce médií a pro ty šťastné Cohenovy fanoušky, kteří vyhráli lístky v rozhlasových a internetových soutěžích. Spousta žurnalistů měla zájem o rozhovor s Leonardem, ale bylo jim řečeno, že budou muset mluvit s ním a s Anjani jako s dvojicí. Leonard to bral tak, že turné a album není jeho, ale Anjanino.

Britskému novináři popsal práci s Anjani jako něco víc než jen spolupráci – jako „projev jakési hluboké vzájemnosti, svým způsobem manželství z rozumu“.6 Moderátor norské televizní talk show se chytil tohoto motivu manželství a chtěl po Leonardovi, aby mluvil o jejich „milostném vztahu“. Leonardova odpověď jasně ukázala, že stále umí uhýbat, protože řekl, že „podle něj je nejlepší nedávat vztahům přívlastky“. Anjani nicméně nosila zásnubní prsten. V rozhovoru pro buddhistický časopis Shambala Sun to Leonard rozvedl slovy: „Žena se zajímá: ‚Jaký je mezi námi vztah? Jsme zasnoubení?‘… a můj přístup je: ‚Skutečně máme zapotřebí tuhle diskusi? Není náš vztah lepší než diskuse o něm?‘ Ale jak člověk stárne, chce se přizpůsobit, a tak řeknete: ‚No ano, žijeme spolu. Je to opravdové. Nehledám nikoho jiného. Jsi žena mého života.‘ Ať už to znamená cokoliv: prsten, zásnuby, závazek, nebo jen způsob jednání, to, jak se chováte.“7

Během turné Blue Alert omezil Leonard svou roli na krátké vystoupení v úvodu. Pak si sedl mezi posluchače a sledoval program. Ale uprostřed koncertu v nočním klubu v Londýně ho Anjani pozvala, aby si s ní zazpíval, což plaše přijal. Publikum ho na pódiu přivítalo bouřlivým aplausem. Když se turné přesunulo do Spojených států, Leonard si příležitostně s Anjali zazpíval duet v písni Whither Thou Goest. Když se to rozneslo, malé prostory, kde Anjani domluvila vystoupení, praskaly pod náporem fanoušků, kteří doufali, že uslyší Leonarda zpívat. Je ale otázkou, zda Leonard stál o ně.

Na turné nikdy moc nebyl, ať už byly koncerty jakkoliv podařené. Koncertoval jednoduše proto, protože to v hudebním byznysu patřilo k práci. Člověk natočil album a pak vyjel na turné, aby se předvedl fanouškům a deska šla na odbyt. Pro písničkáře Leonardova typu byl tenhle rituál obzvlášť důležitý, protože jejich songy nehrají v jednom kuse v rádiu. Od Leonardovy poslední koncertní šňůry The Future už uteklo skoro patnáct let. Tehdejší nepříjemná zkušenost sehrála roli v jeho rozhodnutí opustit hudební byznys a jít do kláštera. Po jeho návratu se nové desky ve srovnání s The Future prodávaly dost bídně, a důvodů vyjíždět na turné tak měl ještě méně.

Během jeho nepřítomnosti ale prošel hudební průmysl velkými změnami. Vliv internetu stále rostl, lidé chtěli hudbu buďto zadarmo, nebo alespoň kupovanou online, každou písničku zvlášť. Ani slavné hvězdy už neprodávaly alba v takových nákladech jako dřív. Muzikanti hledali nové způsoby, jak prodávat svou hudbu a sami sebe, a přicházeli s všemožnými nápady. Například Joni Mitchellová podepsala smlouvu s řetězcem Starbucks, který používal její CD jako hudební kulisu a prodával je společně s kávou a croissanty. Leonard v poslední době často na Joni myslíval. Když ho Herbie Hancock požádal, aby přispěl na album k její poctě nazvané River: The Joni Letters (2007), Leonard odrecitoval text The Jungle Line.

Velké hvězdy v nových podmínkách vydělávaly především na turné. Lístky teď stály mnohem víc než za starých časů, kdy hlavním důvodem koncertů byla propagace alba. Leonard se sice za hvězdu považovat odmítal, ale byl si dobře vědom, že pocty, spolupráce, podepsané limitované edice jeho uměleckých děl a soudní tahanice k opětovnému naplnění jeho prázdného účtu příliš nepřispěly. Ze všech způsobů, jak si vydělat na živobytí, se jako jediná alespoň vzdáleně přijatelná možnost jevilo vyjet opět koncertovat. Leonardovi bylo ale skoro třiasedmdesát a od jeho posledního turné utekla tak dlouhá doba, že vyrazit znovu a doufat, že pořád ještě nalezne posluchače, mu připadalo jako postavit hrad z písku, po patnácti letech se vrátit a čekat, že tam ještě bude.

Uvědomoval si ale také, že v pětasedmdesáti nebo osmdesáti by to pro něj nebylo o nic snazší. Navíc mu film, koncerty na jeho počest, Anjanino album, Glassovy písňové cykly a zájem médií o jeho finanční problémy pomohly získat publicitu. Takový zájem veřejnosti jako teď mohl jen stěží ještě někdy v budoucnu očekávat. Začal tedy váhavě a rozpolceně – velmi rozpolceně – uvažovat o myšlence přece jen na nějakou šňůru vyjet. Se Samem Feldmanem se před časem rozešel, takže neměl manažera, který by mu turné zařídil. Obrátil se tedy na Roberta Koryho.

Náhodou nebyl sám, koho ta myšlenka napadla. Na Stevena Machata se obrátil Leonardův starý evropský umělecký agent s dotazem, jestli by mu nepomohl přemluvit Leonarda k turné. Machat věděl, že Leonard má finanční potíže, dočetl se o té záležitosti s Kelley Lynchovou v New York Times. Nebudilo to v něm čistě jen soucit, protože si dobře pamatoval dobu, kdy jeho otec Marty Machat umíral a jeho tehdejší asistentka Lynchová mu – jak to Steven vnímal – s Leonardovou pomocí ukradla Leonardovy dokumenty. Byl ale zvědavý, takže Leonardovi zavolal, když už to tomu agentovi slíbil. Leonard ho pozval k sobě domů na oběd. Zatímco stál u sporáku ve své malé kuchyni a vařil, připustil, že by skutečně mohl uspořádat turné, protože je bez peněz. „Zeptal jsem se Leonarda mezi čtyřma očima, jak se to člověku stane, že někoho nechá, aby mu pět let hospodařil se všemi penězi? Ale Leonard je hodně bázlivý,“ říká Machat. „Kelley Lynchová toho využila naplno.“

Jestli měl Leonard jet na turné, samozřejmě bylo potřeba začít v Evropě, kde měl nejvěrnější fanoušky. Robert Kory na to myslel a už do plánů zapojil londýnskou promotérskou společnost AEG Live. Zeptal se jich, co vědí o Leonardu Cohenovi, a odpověď zněla: „Moc ne, ale máme tu ve firmě jednoho jeho velikého fanouška.“ Šlo o Roba Halletta, velké jméno v hudebním byznysu. V osmdesátých letech dělal celosvětové promo pro Duran Duran a stál za nedávnou šňůrou jednadvaceti koncertů Prince ve vyprodané londýnské O2 aréně s kapacitou třiadvaceti tisíc diváků. Kory Halletta oslovil a ten přiletěl do Los Angeles, aby se s Korym a Leonardem sešel k jednání. „Mám všechna alba, co jste kdy natočil,“ řekl Leonardovi. „Četl jsem všechny vaše romány, všechny vaše básně, lezu všem známým na nervy citáty z vašich písní a v životě se řídím veršem z básně, kterou jste napsal v roce 1958: ‚nenechám se jako opilec přistrkovat / pod studený kohoutek faktů.‘“87

Leonard věcně poslouchal. Čím více toho slyšel, tím více si uvědomoval, jaká ostuda to může být. „Nebyl si jistý, jestli to dokáže,“ říká Hallett, „a jestli je na něj ještě někdo zvědavý. Řekl jsem mu: ‚Já jsem cynický starý parchant a nejsem zvědavý na nic, ale Leonarda Cohena vidět chci, takže nás takových určitě bude víc.‘ Byl jsem přesvědčený, že se najdou statisíce lidí, kteří ho budou chtít vidět. Největší obavy měl z toho, aby se neztrapnil. Na druhou stranu už vážně neměl žádné peníze. Tak jsem mu řekl: ‚Víte co, udělejte pár zkoušek, dejte si čas, jak dlouho budete chtít, hledejte a zkoušejte muzikanty, jak dlouho chcete, já to zatáhnu, všechno zaplatím. A jestli nakonec řeknete: ‚Díky, ale já to nedám, nemůžu vylézt na pódium a zpívat,‘ řeknu na to jenom: ‚No, alespoň jsme to zkusili,‘ a nebudete mi dlužit vůbec nic.“ To byla pro Leonarda nabídka, jaká se neodmítá. Vždycky pro něj bylo důležité, aby dohoda neobsahovala žádné pastičky a měla únikovou klauzuli, a zde bylo obojí splněno. „To zní jako přijatelný návrh,“ připustil a podali si na to ruku. Kory začal sestavovat plán turné, zatímco Hallett měl na práci přesvědčit zástupce hudebního byznysu, že Cohenovy koncerty budou stát za to.

Zanedlouho nato otevřela Sharon Robinsonová dveře a našla za nimi Leonarda s ustaraným výrazem ve tváři. „Miláčku, myslím, že budu muset zase na turné,“ oznámil jí. Vysvětlil, že se mu sice nechce, ale nejspíš to tak vážně dopadne. Nežádal Sharon, aby s ním jela. Nechtěl to ani po Anjani. Možná v tom hrála roli vzpomínka, jak se během turné The Future rozkmotřili staří známí, možná nechtěl kamarády zklamat, možná nechtěl, aby byli svědky jeho neúspěchu – tak či tak, plánoval si s sebou vzít samé nové lidi. Jedinou výjimkou byl Roscoe Beck, kterého požádal, aby mu dělal kapelníka.

„Leonard měl z celé té záležitosti velké obavy,“ vzpomíná Beck. „Nechtěl se o tom ani bavit po telefonu. Letěl do Austinu, aby to se mnou probral osobně. Řekl mi: ‚Uvažuji, že bych zas jel na turné. Pomohl bys mi dát dohromady kapelu a jel bys?‘ Odpověděl jsem: ‚Samozřejmě, už jsem si slíbil, že jestli ještě někdy dáš vědět, pojedu.‘“ (Beck sestavil kapelu pro turné k I’m Your Man, ale sám tehdy jet nemohl.) „Leonard řekl: ‚Poslyš, nejsem si jistý, jestli do toho vážně půjdu. Doufám, že mi nebudeš mít za zlé, jestli se rozhodnu vycouvat.‘ Opravdu si nebyl jistý, jestli to zvládne. Říkal: ‚Jsem si jistý na 92,7 procenta‘ – to číslo pořád měnil – ‚Jsem si jistý na 82 procent, na 93 procent.‘ Řekl: ‚Mám právo kdykoliv vycouvat, jestli se mi nebude líbit, jak se to vyvíjí, a v takovém případě mám závazek odzpívat jen šest týdnů. Ale jestli to neproběhne celé až do konce, nebudeš mi to mít za zlé?‘ Odpověděl jsem mu: ‚Jistěže ne.‘“

Leonard dospěl k názoru, že pokud mu neselžou hlasivky, zvládne to, takže už mu nedělalo starosti ani tak samotné turné, jako spíš kapela. Už hrozně dlouho s žádnou nevystupoval a neměl ani jasnou představu, jak by měla vypadat. Zvykl si pracovat doma s Anjani a Sharon, ale starý pán se dvěma ženami a dvěma syntezátory, to by asi na pódiu neprošlo. Beck začal v lednu 2008 obvolávat lidi a organizovat konkurz. Jako prvního přijal někoho, koho Leonard dobře znal – Boba Metzgera, manžela Leanne Ungarové, který hrál na turné k I’m Your Man a na Ten New Songs. Další dva už byli pro Leonarda noví – klávesista Neil Larsen měl za sebou spolupráci například s Kennym Logginsem nebo Milesem Davisem, Javier Mas hrál na španělské nástroje bandurriu a laúd a na dvanáctistrunnou kytaru. Mas byl hudebním režisérem barcelonského koncertu na Leonardovu počest, na kterém vystoupili Leonardův syn Adam, Jackson Browne a Anjani. Leonard znal DVD z koncertu a práce, kterou Mas odvedl, na něj udělala dojem.

Beck se během shánění kapely snažil také zjistit, jak si Leonard vlastně ty koncerty představuje. Jak léta běžela, jeho hlas byl stále hlubší a jeho hudební přístup stále kultivovanější, což mělo vliv jak na doprovodné kapely, tak i na hlasitost. Beck měl nyní dojem, že skupina, kterou dává dohromady, je „spíš komorní soubor“. Po šesti týdnech zkoušení ještě neměli bubeníka – nakonec najali rodilého Mexičana Rafaela Gayola. Pro Leonarda byl nový, Beck s ním už spolupracoval v Austinu. Pak se Leonard rozhodl, že chce mít v kapele housle, a tím pádem k nim přibyla houslistka. Jenže potom Leonard dospěl k názoru, že vlastně housle nepotřebuje, takže ji zase propustili, načež o sobě Leonard začal opět pochybovat – jak sám řekl, litoval, že „celý ten proces spustil“.8 Beck místo houslistky pořídil multiinstrumentalistu. Dino Soldo hrál na saxofon, na dřevěné dechové nástroje a na klávesy.

Teď už zbývalo jen obstarat doprovodné zpěvačky. Beck oslovil Jennifer Warnesovou, ale ta odmítla. Anjani se sice některých počátečních zkoušek účastnila, ale nepadlo ani slovo o tom, že by se měla účastnit samotného turné. Beck vzpomíná: „Nebyl jsem si jistý, jak to s ní bude, protože měli s Leonardem osobní vztah.“ Sama Anjani to, že nejela, připisuje „názorovým rozdílům“, pokud se týče jejich přístupu ke koncertům. „Představovala jsem si revoluční pojetí Leonardovy hudby, chtěla jsem ji prezentovat tak, jak ji dosud nikdo nezažil, použít originální a nečekané aranže. Druhou možností bylo zopakovat minulá turné. Nakonec si Leonard zvolil to, co mu bylo pohodlné, a já to rozhodnutí chápu.“ Beck zavolal Sharon Robinsonové, která projevila zájem, ale Leonard chtěl dvě doprovodné zpěvačky, takže pátrání pokračovalo.

Byl březen 2008 – pokud se turné vůbec mělo konat, zbývaly do jeho začátku už jen dva měsíce. Leonard se mezitím vydal do New Yorku, kde ho uváděli do rockové Síně slávy. Šlo o americkou záležitost, o největší poctu amerického hudebního byznysu, který tak dlouho Leonarda přehlížel. O Leonardovo uvedení do Síně slávy se měl postarat Lou Reed, ten ovšem místo toho uspořádal takový zvláštní obřad uvnitř obřadu – v černém koženém obleku a fuchsiové košili si přinesl spoustu psaných poznámek a Knihu toužení, ze které začal při ceremoniálu předčítat. Čtení prokládal komentáři jako nějaký nadšený profesor: „Je prostě pořád lepší… Máme velké štěstí, že žijeme ve stejné době jako Leonard Cohen.“9

Šedivý a distingovaný Leonard vyšel na pódium ve smokingu s černým motýlkem, uklonil se hluboce Reedovi a poděkoval mu za to, že mu připomněl, že napsal pár dobrých veršů. Řekl, že je to „velice nepravděpodobná událost“, a nebyla to jen skromnost, myslel to upřímně. Prý mu to připomnělo „prorocké prohlášení Jona Landaua na počátku sedmdesátých let: ‚Viděl jsem budoucnost rocku, a Leonard Cohen to není.‘“10 Byl to vtip – Landau, předseda výboru Síně slávy, ve skutečnosti tehdy jako reportér časopisu Rolling Stone napsal, že viděl budoucnost rocku a je jí Bruce Springsteen. Nicméně je pravda, že Rolling Stone raná Leonardova alba opakovaně strhával, Songs from a Room popsal jako „deprimované a depresivní“11 a Songs of Love and Hate jako hudbu, „při které si rozhodně nebudete chtít zatancovat“.12 Podle Reedova vzoru i Leonard místo řeči začal recitovat – slavnostně přednesl prvních pět veršů z Tower of Song. Odmítl se podvolit tradici a vystoupit společně s ostatními laureáty, protože se ještě necítil na veřejné vystoupení připravený – ale pracoval na tom. Přenechal pódium Damienu Riceovi, aby zazpíval Hallelujah, píseň, která ve verzi zesnulého Jeffa Buckleyho byla v té době jedničkou v žebříčku iTunes. To, že se Hallelujah znovu dostalo do celonárodního povědomí, nijak nesouviselo s Leonardovým oficiálním uvedením do panteonu populární hudby. Byl to prostě následek vášnivých internetových diskusí poté, co Jason Castro zazpíval Hallelujah v Americkém idolu.

Beck si zatím v Los Angeles škubal vlasy. Žádná ze zpěvaček, které pozval na konkurz, nevyhovovala. Poprosil Sharon Robinsonovou, jestli by ji někdo nenapadl – kdokoliv. Sharon mu řekla o duu Webb Sisters, Charley a Hattie Webbových. Bylo jim něco přes dvacet, narodily se v Británii dva roky po sobě a zpívaly a hrály spolu od puberty. Charley hrála na kytaru, Hattie na harfu. Přijely do Los Angeles natočit album a během natáčení je jejich gramofirma požádala, aby napsaly nějaké písně pro plánované album pro děti. Sharon měla s tou firmou také smlouvu, takže se toho projektu účastnila. Všechny tři dodnes vzpomínají, jak jim od začátku krásně ladily hlasy dohromady.

Mezitím sestry Webbovy o smlouvu přišly a uvažovaly, že to vzdají a vrátí se domů do Británie. Vtom jim ale zavolala Sharon s oznámením, že Leonard hledá zpěvačku. Odpověděly, že jeho písně moc neznají. Sice vyrůstaly na písničkářích šedesátých a sedmdesátých let, rodiče měli sbírku desek, ale otec si doma alba Leonarda Cohena zakázal, protože pracoval v kadeřnictví a jeho kolega si v práci nic jiného nepouštěl. A řekly Sharon něco, co beztoho věděla – že jsou duo a nebudou vystupovat jedna bez druhé.

Když sestry Webbovy dorazily do zkušebny ve studiu SIR, kapela už na ně čekala. Beck jim pustil Dance Me to the End of Love a všechny tři požádal, ať si do toho vymyslí party. Napřed zazpívaly, pak vytáhly z pouzder harfu a kytaru a zahrály dvě vlastní písničky, Baroque Thoughts a Everything Changes. Když si Beck prohlížel jejich profil na Myspace, připadaly mu příliš mladé, ale jakmile je uslyšel zpívat, bylo mu jasné, že to jsou ony. Jakmile odešly, zatelefonoval Leonardovi do New Yorku. „Řekl jsem mu: ‚Mám dobrou zprávu a špatnou zprávu. Ta dobrá je, že myslím, že už máme zpěvačky.‘ Leonard odpověděl: ‚Skvělé.‘ ‚No a ta špatná je, že teď máme tři.‘ Dohodli jsme, že sestry do zkušebny přijdou znovu, až se Leonard vrátí z New Yorku, a v tu chvíli nebylo co řešit. Měli jsme zpěvačky, a tím pádem i kompletní kapelu.“

Začaly intenzivní zkoušky – vždyť už zbývalo jen necelých šest týdnů. „Bylo to zajímavé zkoušení,“ vzpomíná Charley. „Nemělo to žádné pevné vedení a jasně daný směr, Roscoe není povaha na to, aby ostatní komandoval, a Leonard taky ne.“ „Měla jsem z toho dojem, že nechávají každého, ať si vymyslí, co chce,“ říká Hattie. „Nějaký čas jsme zkoušeli, pak jsme dali pauzu na čaj a sendviče a zatímco jsme posedávali, Leonard se vrátil s kytarou a zahrál The Stranger Song nebo Avalanche. Připadalo mi, že si prostě zvyká na novou dobu a nové prostředí.“ Na konci týdne se sestry vydaly do Británie pro pracovní víza. Zůstaly tam přes víkend a v pondělí se vrátily na zkoušku.

Během těch posledních několika týdnů zkoušení si Beck začal všímat, že se Leonardův přístup k turné postupně mění. „Kapela se začala formovat, Leonard byl schopný vést zkoušky, dolaďovat skupinu podle svých požadavků a dostávat z nich hudebně přesně to, co chtěl.“ Pracoval také na svém vystupování, „padal na kolena dokonce i při zkouškách. Nebylo to jen na efekt kvůli posluchačům, dělal to v jistém smyslu pro kapelu, protože když se spustil na jedno koleno a vzal mikrofon do dlaně, dával nám tím signál, který jsme si vyložili jako ‚Hrajte tišeji‘. Bylo to intimnější.“

Rob Hallett už byl pěkně nervózní – Leonard zkoušel přes čtyři měsíce, a on z toho zatím neviděl nic než účty. „Když jsem v tom měl milion dolarů, začal jsem panikařit. Pak mi Leonard řekl: ‚Tak fajn, přijď se podívat na zkoušku.‘“ Připravili pro něj ve zkušebně před pódiem plným nástrojů a aparatury pohovku. „Byl jsem z toho paf,“ říká Hallett. „Bylo to úžasné.“ Show byla připravená. „A pak přišel Leonard s požadavkem, že než vystoupí naostro před velkým publikem, chce všechny ty koncerty vyzkoušet v kanadské divočině, v mrňavých dírách. Vyjmenoval mi městečka, o kterých jsem v životě neslyšel.“ Když turné začalo vypadat reálně, Leonard Koryho požádal, aby zařídil cosi, čemu říkal „předvoj turné“ – osmnáct malých zahřívacích koncertů v zapadlých kanadských přímořských provinciích, bez jakékoli propagace. Na místech, kde snad nebude nikdo čekat na to, až Leonard selže. A poprosil také Koryho, jestli by se nestal jeho manažerem.

První koncert se konal 11. května 2008 ve Frederictonu v Novém Brunšviku. „Dělali jsme si tehdy legraci: ‚Napřed dobudeme Fredericton, pak dobudeme Berlín.‘“ Leonard dorazil s kapelou, s týmem, s Korym a s Hallettem na místo s několikadenním předstihem, aby měli ještě čas zkoušet v divadle. Trávili tam pět šest hodin denně. Koncert byl připravený opravdu pečlivě. Místní divadlo bylo maličké, všech 709 sedadel se vyprodalo během několika minut. Hallett si říkal, že by mohli prodat desetkrát větší prostor, kdyby Leonard netrval na tom, že to musí být malé, a kdyby Kory neudělal všechno pro to, aby koncert utajil.

Když hubený Leonard ve dvouřadovém obleku stanul toho večera v zákulisí, nebyl by schopen přísahat na Bibli, že si je tímhle turné stoprocentně jist. „Byl nervózní,“ vzpomíná Hallett. „Nedával to na sobě znát, ale byl hrozně nervózní.“ Být tam jeho matka, poradila by mu, ať se jde oholit. Trocha alkoholu a cigareta by mu možná také pomohly, ale tohle turné měl Leonard absolvovat jako první bez alkoholu a bez cigaret. Zhluboka se nadechl. Léta strávená v klášteře ho mimo jiné naučila „nefňukat“.13 Sňal z hlavy klobouk, sklonil hlavu a zamumlal krátkou modlitbu. Divadelní světla potemněla. Napřímil se, nasadil si klobouk pevně na hlavu a vykročil na pódium.

24

„Here I Stand, I’m Your Man“

Aplaus byl ohlušující. Odrážel se mezi stěnami malého divadla a zněl Leonardovi v uších. Veškeré publikum bylo na nohou. Uběhla minuta, pak druhá. Leonard ještě nevydal hlásku, nikdo nezahrál ani tón, ale lidé nepřestávali aplaudovat. Leonard se plaše usmál. Smekl klobouk a položil si jej na srdce v gestu pokory, ale také jako štít. Přes všechno předchozí ubezpečování si nebyl předem jist, jak ho vlastně přijmou, a takováhle reakce ho těšila, ale také mu dělala starost, protože znamenala očekávání, které je třeba splnit. Ve skutečnosti ale od něj nikdo nic nečekal. Byl to první koncert. Právě tak jako on nevěděl, co čekat od lidí, neměli ani posluchači tušení, co mohou očekávat od něj. Neměli předem v podstatě žádné informace, protože Leonard trval na tom, že se to musí udržet v co největší tajnosti, takže si mohli představovat, že přijede starý pán s kytarou s nylonovými strunami a zazpívá jim písničky jejich mládí, možná s jednou či dvěma vokalistkami, jestli si je bude moci dovolit. Všichni věděli z médií o Leonardových finančních potížích, o tom, že starý mnich kvůli penězům musí mezi lidi s žebrací miskou.

Leonard tu teď před nimi stál v záři reflektorů ve svém elegantním obleku, s kloboukem a nablýskanými botami, a vypadal jako rabínská verze Franka Sinatry, jako Bohem vyvolený mafián. Doprovázely ho tři zpěvačky a několik hudebníků z jeho šestičlenné skupiny mělo rovněž obleky a klobouky, jako by hráli v kasinu v Las Vegas. Kapela spustila, Leonard si stáhl klobouk hluboko do čela a s mikrofonem v dlani, jako by to byla obětina, začal zpívat „Protanči mě do své krásy s hořícími houslemi“. Jeho hlas měl trochu hrubé okraje, ale byl hluboký a znělý – „Protanči mě panikou do bezpečí uvnitř“ (Dance Me to the End of Love). Malé pódium bylo plné muzikantů, nástrojů a techniky. Zpěvačky měl tak blízko, že by snad mohl natáhnout paži a přidržet se jich, kdyby mu hrozilo, že upadne. Zpíval, jako by sem přicestoval sám, aby těmhle lidem usazeným v hledišti sdělil osobní tajemství. Zpíval, jako by si s sebou na pódium nevzal nic kromě svého života plného písní.

Řekl divákům totéž, co pak zopakoval tisícům dalších – že tohle dělal naposledy „jako šedesátiletý, jako mládenec s bláznivým snem“. Přiznal, že má trému, ale povídal si s publikem, žertoval, projevil lítost nad nedávnými záplavami ve městě a složil hold místním básníkům, mimo jiné Fredu Cogswellovi, který před více než půlstoletím uveřejnil ve svém časopise Fiddlehead recenzi Leonardovy první knihy. Písně, které Leonard pro koncert zvolil, byly průřezem jeho kariéry, ale pomíjely nejtemnější a nejbrutálnější kusy. (Výjimku tvořila píseň The Future, leč i v té byl „anální sex“ zaměněn za něco méně anatomicky specifického.) V době, kdy Roscoe Beck dával dohromady kapelu, procházel Leonard písně, které už neslyšel celé roky, a vybíral ty, do kterých se pořád dokázal „ponořit“.1 Byl překvapen tím, jak mnoho jich našel, a tím, že si stále ještě pamatuje slova. Do výběru se mu dostávaly spíše chytlavější novější skladby než nepřikrášlené rané písně. Snad v tom hrála roli jistá opatrnost starého muže, ale spíše to bylo tím, že tyhle songy s velkou kapelou fungovaly lépe, a Leonard velkou kapelu potřeboval, aby přehlušil hlas pochyb. Dalším důležitým faktorem při výběru byla skutečnost, že se v těch starých písničkách většinou doprovázel sám na kytaru. A zatímco bylo pro Leonarda relativně snadné vrátit se k písním jako zpěvák, hrát na kytaru mu dělalo nesrovnatelně větší obtíže. Neměl ji v ruce tak dlouho, že musel vyměnit struny. Potřeboval dlouho a tvrdě cvičit, aby, jak řekl, „obnovil svůj um“, pokud šlo o Suzanne – jednu z mála písní, které odehrál bez úprav. Pokud teď na pódiu na něco hrál, byl to většinou syntezátor. S pokornou úklonou děkoval za aplausy po svých předstíraně vážných, jedním prstem odehraných sólech. Většinou ale jen zpíval. Někdy při tom vypadal jako prosebník s hlavou svěšenou nízko k mikrofonu ukrytému v dlaních, jindy jako zkušený showman, který se šňůrou od mikrofonu přehozenou nenuceně přes rameno okouzluje dav pečlivě nacvičenou choreografií. Ten komplikovaný tanec na pomezí sebevědomí, ironie a emocionální upřímnosti zvládal Leonard dobře a s půvabem.

Jeho kapela působila sehraně, elegantně, měla do poslední noty vypilovaný zvuk, přitom hrála opravdu potichu. „Říkali jsme si, že jsme nejtišší kapela na světě,“ vzpomíná Beck, „nebo přinejmenším nejtišší s elektrickými nástroji. V centru pozornosti měl být jednoznačně Leonardův hlas, šlo nám o to, aby publikum slyšelo každé jeho slovo.“ Leonard ale dopřával hudebníkům i prostor k sólovým projevům. Odstoupil v takových chvílích ze záře reflektorů a soustředěně, s kloboukem přiloženým na srdce, sledoval jejich výkon. Společně s publikem žasl, když Javier Mas hrál na laúd nebo dvanáctistrunnou kytaru, či když Sharon nastoupila v úvodu Boogie Street, jako kdyby ten výkon zažíval rovněž poprvé, a v pokoře jej obdivoval. Toho večera odehráli s krátkou přestávkou skoro tři hodiny. Nikdo nehraje tříhodinové koncerty, tím méně muž, kterému je přes sedmdesát a během posledních patnácti let odzpíval na pódiu jen pár písniček. Adam se snažil otce přesvědčit, aby program omezil na hodinu a půl, ale Leonard byl neoblomný. Kupodivu to vypadalo, že si pobyt na pódiu užívá. Nebyla to jen úleva, že se všechno to zkoušení vyplatilo, že kapela funguje a lidé ho rádi vidí – šlo o něco hlubšího. Odehrával se tu jakýsi nevyhnutelný rituál, docházelo k vzájemnému předávání darů, ke sdílení čehosi důležitého.

„Viděla jsem, jak se lidé pod pódiem chvějí a pláčou,“ vzpomíná Charley Webbová. „Nebyl to jen jeden člověk a nebyli to jen mladí. Nestává se tak často, abyste viděli dospělé plakat, a tak usedavě.“ Hattie Webbová říká: „Od toho prvního večera bylo z reakce publika vidět, že je to pro ně ohromný zážitek. A stejné to bylo i pro nás.“ Když měli první koncert za sebou a zamířili autobusem k dalšímu kanadskému městečku, všichni se uvolnili, i Leonard. Tyhle koncerty si vyvzdoroval. Když mu manažer ukázal program turné, zareagoval na to: „Do čeho jsi mě to uvrtal?“2 „Přišel se seznamem podmínek,“ vzpomíná Robert Kory. „Řekl jsem mu: ‚Leonarde, při tomhle turné nebudou žádné kompromisy. Uděláme všechno přesně tak, jak to chceš, nebo to nebudeme dělat vůbec.‘ Každý detail odpovídal jeho představám, od tříměsíčního zkoušení po ty zahřívací koncerty.“

Absolvovali jich po východní Kanadě celkem osmnáct. „Nejhorší zapadákovy, jaké si dokážete představit,“ říká Rob Hallett. „Vzpomínám si, že v jednom z těch míst měli takovou tu tabuli s připevňovacími písmeny, hlásala, že v pondělí hraje místní dechovka, v úterý Leonard Cohen a ve středu imitátor Elvise Presleyho.“ Na jiném koncertě vylezly na pódium dvě mladé ženy, a když je ochranka odváděla, Leonard poznamenal: „Škoda že nejsem o dva roky mladší.“ Těžko říci, zda z něj mluvil sarkasmus, tesklivost, či obojí. Kory stanovil pravidlo, že v zákulisí nesmí být nikdo, kdo tam nemá co dělat – žádné schůzky, žádné návštěvy, dokonce ani slavní kamarádi, před koncerty ani po nich. Kory prohlásil, že tohle turné bude „stát na klidu a hlubokém odpočinku a Leonard bude mít veškerou podporu, kterou potřebuje, aby mohl večer co večer vystupovat“. Ve srovnání s předchozími turné Leonarda Cohena to byla významná změna, protože dřív ho poháněly cigarety, alkohol a drogy. (Na konci předchozí šňůry The Future kouřil Leonard dva balíčky cigaret denně a před každým koncertem vypil tři láhve Château Latour.)

Oficiální začátek turné proběhl 6. června v Torontu. Leonard tam po čtyři večery vyprodal tři tisíce sedadel v sále Sony Centre. Tentokrát na pódiu doslova hopsal jako malé děcko, jako ztělesnění veselé nálady a potěšení. Publikum v Torontu mělo sice na rozdíl od toho ve Frederictonu lepší představu, co čekat, ale tohle asi nečekal nikdo. „Pro mne to bylo také překvapení,“ podotýká se smíchem Roscoe Beck. Leonard během písně The Future předvedl lehkonohý taneček pokaždé, když došlo na text „tančící běloch“. Program se ještě prodloužil, přibyly čtyři písně, mezi nimi A Thousand Kisses Deep, jejíž text Leonard recitoval jako báseň do tichého zvuku kláves Neila Larsena, a If It Be Your Will – tu zpívaly sestry Webbovy a doprovázely se na harfu a kytaru. Během písniček byli posluchači tak dokonale tiší, že člověk málem slyšel, jak jim naskakuje husí kůže. Ale jakmile hudba dozněla, vypukly ovace vstoje, tak nekonečné, že kritik z Toronto Star psal o „zamilovanosti“.3

Na tyhle koncerty už zástupci mezinárodního tisku mohli. Kritik z časopisu Rolling Stone se přiznal, jak ho znervózňovala představa muže „staršího než Jerry Lee Lewis“, který se vrací na pódium ve snaze vydělat si na důchod, ale koncert popsal jako „nádherný“.4 Leonard řekl časopisu Maclean’s, že se rozhodl – tentokrát na 100 procent –, že turné dokončí. „Jak se říká v Irsku, s pomocí Boží a dvou policistů, ať to trvá rok a půl, nebo dva.“5 Čtyři dny po posledním koncertě v Torontu už byl Leonard se skupinou v Irsku, kde je čekaly tři večery po sobě v Dublinu. Pak měli den na přesun a další čtyři koncerty v řadě v Manchesteru. Následovalo vystoupení na mezinárodním jazzovém festivalu v Montrealu a hned nato další transatlantický let do Británie, aby zahráli na festivalu v Glastonbury. Tohle by byl vražedný časový rozvrh pro kohokoliv, a Leonardovi táhlo na čtyřiasedmdesát. Věděl předem, do čeho se pouští, a nestěžoval si. Do Glastonbury se ale netěšil.

Těšil se ovšem Michael Eavis, mlékař, který největší a nejoblíbenější rockový festival v Británii založil. Jak řekl, snažil se Leonarda přemluvit k účasti „skoro čtyřicet let“.6 Sestry Webbovy se těšily tolik, že přijely o dva dny dřív a vmísily se do davu. Když v den vystoupení dorazil Leonard se skupinou, byli ohromeni tím, co spatřili. Před sedmi týdny hráli ve Frederictonu pro sedm set lidí a tady teď měli hrát pro sto tisíc. „Bylo to tak…“ – Sharon Robinsonová hledá vhodné slovo, kterým by vyjádřila velikost, a pak se spokojí s „… obrovské. A velmi vzrušující.“ Leonard to vzrušení nesdílel. Festivaly neměl nikdy rád, bez ohledu na to, jak úspěšná vystoupení na nich absolvoval. Nebylo to jeho publikum, člověk nikdy nevěděl, komu vlastně hraje, na zvukovou zkoušku by bylo potřeba několik hodin, ale při festivalu na to není čas, a dostali instrukce, aby obvyklý program zkrátili na téměř polovinu, což drasticky nabouralo jeho rytmus. Pro perfekcionistu, člověka lpícího na zvycích a někoho, kdo potřebuje mít věci pod kontrolou, obzvlášť pokud jde o vystupování, jsou to samé nepříjemnosti. Leonard vyhlížel po straně pódia do publika. Bylo ještě denní světlo a dav se táhl do nedohledna. Vpředu u pódia se mačkali ti mladí. Leonard ustoupil do zákulisí a sklonil hlavu. Mohlo by se zdát, že se snad modlí, ale zpíval si Pauper ego sum, jsem chudák – latinský kánon, který si s kapelou kdysi dávno prozpěvovali v autobuse. Sharon a sestry Webbovy melodii převzaly a pak se připojil i zbytek skupiny. Zpívali kánon, ještě když vycházeli za bouřlivého aplausu na pódium.

„Už nikdy se mi nepřihodí nic lepšího než Cohenův koncert toho večera,“ řekl Michael Eavis. Když Leonard začal zpívat Hallelujah, zapadalo slunce a „lidi to zvedalo ze země“.7 Někteří mladí posluchači, kteří zpívali nahlas, se možná divili, proč tenhle sympatický děda zpívá písničku, kterou znají od Jeffa Buckleyho, Rufuse Wainwrighta, z Amerického idolu a z Faktoru X, ale museli uznat, že mu jde moc dobře. Reakce publika byla nadšená a kritici se shodli s Eavisem, když Leonardovo vystoupení označili za vrchol festivalu. Leonard ani nikdo jiný ze skupiny neměl šanci přečíst si v ranních novinách recenze, protože tou dobou už cestovali do Skandinávie. Čekalo je náročné turné po Evropě, obnášející mimo jiné tři tříhodinové koncerty tři dny po sobě ve třech různých zemích. Všude, kde hráli, je vítal příval láskyplných citů publika.

V červenci, dva měsíce po začátku turné, čekal Leonarda v Británii první koncert ve velké hale. Dvacet tisíc míst v londýnské O2 aréně, velké kruhové scéně u Temže, se rychle vyprodalo. Rozlehlé pódium bylo vystlané tureckými koberci, aby působilo přívětivěji, ale i tak to vypadalo, jako by Leonard vystupoval v gigantickém, sterilním nakloněném pesaru. „Je to něco úžasného,“ pronesl s kamennou tváří, „sejít se zde, na druhé straně intimity.“ Kritik deníku London Evening Standard popsal publikum „přemožené úžasným výkonem“ a závěrečnou píseň Whither Thou Goest charakterizoval jako „poslední ze všech rozloučení“.8 Jenže konec turné byl zatím v nedohlednu.

V téhle aréně byly naplánované koncerty ještě v listopadu. Leonard zatím absolvoval další kolečko po Evropě včetně hvězdného vystoupení na britském festivalu Big Chill a turné po východní Evropě. Sharon Robinsonová vzpomíná, že všichni měli pocit, jako by byli „na stále se zvětšujícím, rostoucím kouzelném koberci, kde si člověk říká ‚Tak fajn, v severovýchodní Kanadě nás mají rádi, to je skvělé,‘ ale pak se setkáváte se stejným přijetím na stále větších a větších místech. Byl to zvláštní, postupně sílící pocit, že se účastníte něčeho opravdu speciálního.“ Sám Leonard řekl: „Posílají mne z místa na místo jako pohlednici.“ Když uvážíme, co o podobných situacích říkal dříve, je zajímavé, že dodal: „Je to opravdu úžasné.“9

Chtěli ho všichni a všude; Leonard hrál pro nejpočetnější a věkově nejrůznorodější publikum své kariéry a všechny koncerty byly vyprodané. Během šestitýdenní pauzy na konci roku strávil chanuku s Adamem a Lorkou. Hallelujah přes Vánoce kralovalo britským žebříčkům (a to ve třech různých verzích včetně té Leonardovy). Pak v lednu 2009 turné pokračovalo na Novém Zélandu a v Austrálii. Leonard opět triumfoval – ale v těchto zemích se mu dařilo odjakživa, podobně jako v Británii, kde se i jeho nejhůře přijímaná alba dostávala do první desítky, a v Evropě, kde ho měli rádi právě pro ty vlastnosti, které severoamerický hudební průmysl zavrhoval – pro jeho černý humor, starosvětskou romantiku, existenciální melancholii a poetičnost. Příští zastávkou byla Severní Amerika. Na Leonarda tu čekalo největší turné po Spojených státech v jeho kariéře, prokládané koncerty v Kanadě. Většina amerických vystoupení se konala v menších sálech, ale také hrál například v amfiteátru Red Rocks nebo na festivalu Coachella. Leonard uvážlivě započal americkou část turné na známé půdě, v New Yorku. Koncert se konal v sále Beacon Theatre a hlediště bylo plné novinářů a zapřisáhlých fanoušků, kteří si o vystoupení dali vědět po internetu.

Časopis Rolling Stone popsal „totální chaos“ před budovou a „davy lidí zoufale shánějících vstupenky. Těch pár překupníků chtělo přes pět set dolarů za lístek.“10 Časopis Billboard psal dokonce o sedmi stech dolarech za sedadlo.11 Na počest místa, které mu kdysi bylo domovem, přidal Leonard píseň Chelsea Hotel #2 (kterou nacvičil v soukromí svého pokoje a překvapil kapelu, když najednou na pódiu popadl kytaru a spustil). Program teď už trval přes tři hodiny. „Naštěstí měli na většině míst stanovenou zavírací hodinu,“ říká Robert Kory, „jinak by zpíval dál.“ Kritici i posluchači byli chválou bez sebe, a stejně reagovali všude, kam kapela dorazila. Koncerty byly vyprodané, překupníci šroubovali cenu lístků a publikum aplaudovalo vstoje. Vypadalo to, že najednou všude všichni mluví jen o Leonardovi a nahlas přemítají, jestli byl odjakživa tak dobrý, tak moudrý, tak zvláštní, tak skvělý.

Po první části amerického turné se Leonard s kapelou vrátil do Evropy, kde odehráli dalších čtyřicet koncertů, některé na nových místech, třeba v Srbsku, v Turecku a v Monaku, ale často i tam, kde už sice vystoupili, ale zájem diváků dál trval. Čekalo je deset koncertů ve Španělsku, samé velké sály, všechny vyprodané, většina termínů v září, kdy měl Leonard oslavit pětasedmdesátiny. Během koncertu 18. září na velodromu ve Valencii se Leonard při zpěvu písně Bird on the Wire zhroutil. Členové kapely se kolem něj vyplašeně seběhli. Fanoušci v předních řadách natáčeli mobily, jak opatrně odnášejí z pódia jeho drobné, ochablé tělo. Vypadalo to, že se Leonard Cohen vyzpíval z tohoto světa a vybral si k tomu rodnou zemi svého milovaného Lorky. Vzadu v publiku vypukl zmatek. Po chvíli se na pódium vrátil Javier Mas a španělsky vysvětlil, že je Leonard v pořádku, nabyl vědomí a odvážejí ho do nemocnice, ale koncert nebude pokračovat a diváci dostanou zpátky vstupné. Lékaři mu diagnostikovali otravu z jídla. Několika členů kapely se to týkalo také, ale nikdo z nich nebyl vychrtlý pětasedmdesátiletý frontman. O dva dny později už byl Leonard zpátky v autobuse. Vypadal křehce, ale nezlomeně. Sedmdesáté páté narozeniny oslavil tříhodinovým koncertem před vyprodanou sportovní arénou v Barceloně.

V Montrealu vyšla v den jeho narozenin kniha s názvem Leonard Cohen You’re Our Man: 75 Poets Reflect on the Poetry of Leonard Cohen. Nejslavnější mezi těmito autory byla Margaret Atwoodová a šlo o benefiční projekt Jacka Locka, zakladatele Fondu pro veřejnou poezii. Cílem knihy bylo spustit ve škole Westmount High, kam Leonard chodil, na jeho počest program Poet-in-Residence, který bude propagovat poezii a umění a podporovat tvorbu slibných básníků. V New Yorku ten den odhalili na zdi u vchodu do hotelu Chelsea Leonardovu pamětní desku. Tento nápad prosadil Dick Straub a složili se na ni Leonardovi fanoušci z celého světa. Jejího slavnostního odhalení se účastnil Leonardův někdejší producent John Lissauer, Leonardův přítel, reportér Larry „Ratso“ Sloman a Leonardovi vždy oddaná sestra Esther. Leonardova pamětní deska se zde octla ve vybrané společnosti slavných spisovatelů – Dylana Thomase, Arthura Millera, Brendana Behana a Thomase Wolfa –, ale jen ta Leonardova se pyšnila citátem zmiňujícím světově proslavenou felaci, ke které došlo v pokoji tohoto hotelu.

Tři dny po narozeninách byl Leonard v Izraeli, kde naposledy koncertoval před více než dvaceti lety. Národní fotbalový stadion ve městě Ramat Gan poblíž Tel Avivu vyprodal všech padesát tisíc míst. Výtěžek z koncertu nazvaného „Koncert pro smíření, toleranci a mír“ měl být věnován izraelským a palestinským organizacím a charitám podporujícím mír. „Leonard rozhodl, že jestli tam má hrát, chce, aby tam ty peníze zůstaly,“ říká Robert Kory. I přesto došlo k polemikám. Když koncert ohlásili, našli se lidé, kteří psali do novin a protestovali na internetu ve snaze prosadit kulturní bojkot Izraele. V Montrealu proběhla malá demonstrace před jedním z Leonardových oblíbených lahůdkářství. Leonard zareagoval tím, že naplánoval na následující večer menší koncert v palestinském Rámaláhu na Západním břehu Jordánu, ale organizátoři této akce, Klub palestinských vězňů, od koncertu odstoupili, protože byli pod velkým tlakem a cítili, že se příliš zpolitizoval. Stejně zareagovala i organizace Amnesty International, která měla rozdělit zisk z akce. Leonard pak sám našel charitativní organizaci, která rozdělila téměř dva miliony dolarů vydělané koncertem v Tel Avivu.

Byla teplá letní noc, vzduch se tetelil nad svítícími tyčinkami, které lidé drželi ve výšce jako zelené svíce. Během tři a půl hodiny dlouhého koncertu se na velkých obrazovkách ukazovaly překlady písní. Hebrejský text písně Who by Fire vypadal jako stránka z modlitební knihy. Hallelujah věnoval Leonard všem rodinám, které ztratily děti v konfliktu, a vyjádřil svůj obdiv k těm, kteří navzdory tomu odolali „sklonu podlehnout v srdci zoufalství, pomstě a nenávisti“. Když řekl posluchačům: „Nevíme, kdy se sem zase dostaneme,“ viditelně to na ně zapůsobilo. Při Leonardově věku cítili z jeho slov váhu loučení, kterou recenzenti vnímali i v jeho posledním albu a v jeho poslední sbírce básní. Když Leonard dozpíval poslední píseň, zvedl paže k nebi a promluvil hebrejsky – Áronův potomek Cohen dal davu v hebrejštině birkat kohanim, kněžské „Áronské požehnání“.

Vrátili se do Spojených států a před další fází turné bylo pár dnů volna, když se Leonard dozvěděl, že Raméš Balsekar je mrtvý. Jeho duchovní učitel zemřel ve věku dvaadevadesáti let 27. září 2009 ve svém bytě v Bombaji, kam Leonard tak často chodil na satsang. Koncertní rozvrh mu sice bránil trávit s ním čas, ale pořád si psali e-maily. Ratneš Mathur vzpomíná: „Těsně předtím, než zemřel, jsem s ním hovořil. Zmínil se, že si s Leonardem píše, a řekl, že je dobře, že zase vystupuje.“ Turné pokračovalo v polovině října. Teď měli před sebou dalších patnáct koncertů včetně návratu do New Yorku, kde vystupovali v Madison Square Garden.

Vypadalo to, že se minulost a současnost neustále mísí. Zatímco Leonard začal psát nové písně a zkoušet je na pódiu – první z nich byla Lullaby –, jeho nahrávací společnost znovu vydala dvě stará kompilační alba z různých období – Greatest Hits, známé také jako The Best of Leonard Cohen (1975) a The Essential Leonard Cohen (2002), a také jeho první tři studiová alba z konce šedesátých a počátku sedmdesátých let. Album Songs of Leonard Cohen vyšlo se dvěma starými písněmi, které byly vydány poprvé: Store Room a Blessed Is the Memory, které natočil během nahrávacích frekvencí v roce 1967 a skončily tehdy nepoužité.88 Znovu vydané album Songs from a Room také obsahovalo dvě přidané písně – dosud nevydané verze Bird on the Wire a You Know Who I Am, nazvané Like a Bird a Nothing to One. Leonard je složil s Davidem Crosbym předtím, než natočil album produkované Bobem Johnstonem. Nově vydané album Songs of Love and Hate mělo jedinou bonusovou skladbu, jednu z mnoha počátečních verzí písně Dress Rehearsal Rag. I ten jediný bonus byl podle Leonarda příliš mnoho. Neměl tyhle přídavky rád a nesouhlasil s nimi. Byl toho názoru, že ničí celistvost původního alba, a vymínil si do budoucna, aby to nahrávací společnost už nedělala.

Jedním z dalších momentů, kdy se překryla různá časová období Leonardovy tvorby, bylo vydání dvou nových živých CD a DVD jen několik týdnů po sobě. Deska Live in London byla nahrána v roce 2008 během Leonardova prvního triumfálního vystoupení v londýnské O2 aréně. Album a DVD Live at the Isle of Wight 1970 nabídlo nedávno znovuobjevené nahrávky a záznam z vystoupení v roce 1970. Možnost porovnat tyto dva Leonardovy britské koncerty a zjistit, jak vypadaly koncerty na začátku a na konci jeho kariéry, je fascinující. Vystoupení pod širým nebem v roce 1970 se koná za časného rána a deštivého počasí před šesti sty tisíci lidí. Leonard – neoholený, opilý a oblečený v safari obleku – hraje na kytaru s doprovodem své malé kapely zvané Armáda. Je to spontánní, intenzivní a okouzlující výkon, a je neuvěřitelné, jakou intimitu dokázal Leonard v tak rozlehlém a nepřívětivém prostoru vytvořit. O čtyři desetiletí později hraje prošedivělý a střízlivý Leonard v elegantním obleku pod střechou arény na syntezátor s devítičlennou skupinou, koncert je naplánovaný a secvičený s přesností vojenské operace, ale i tak je nádherný. A Leonard opět dokáže ten rozlehlý a anonymní prostor změnit v místo tak malé a intimní, jako bychom byli v ložnici.

Leonardova sebejistota na pódiu stále rostla, takže během turné v roce 2009 ve Spojených státech vyrukoval na pódiu s dalšími premiérově uvedenými písněmi Feels So Good a The Darkness. Program koncertů se stále rozrůstal, teď už obnášel přes třicet písní. Dokonce i v So Long, Marianne přibyla další sloka. Leonard stále vybrušoval k dokonalosti své vystupování na pódiu – vyskakoval na něj, seskakoval z něj, poklekal, prováděl tanečky během písně The Future, ke kterým sestry Webbovy dávno přidaly synchronizované hvězdy. Listopadový koncert v aréně kalifornského San Jose byl posledním koncertem roku 2009 a mnozí v publiku předpokládali, že to bude i Leonardův definitivně poslední koncert. Ženám vzhlížejícím ze skládacích kovových židlí k pódiu zde poskytl Leonard kromě obvyklého plného servisu navíc i nasazenou „masku starce“ při písni I’m Your Man. Během nekonečných přídavků mu pak dámy házely na pódium součásti své intimní garderoby v žertovné nápodobě poct, které sklízel Tom Jones.

Od toho prvního malého vystoupení v divadle ve Frederictonu už utekl rok a půl a Leonard během turné oslavil čtyřiasedmdesáté a pětasedmdesáté narozeniny. Časopisy psaly o jeho koncertní šňůře jako o nejlepším turné roku 2008 i 2009, z obchodního i hudebního hlediska. Tyhle dva roky koncertování dohromady vynesly přes padesát milionů dolarů. Ty peníze samozřejmě neskončily všechny v Leonardově kapse – zabezpečit tak ohromné turné, skupinu a technický personál znamenalo obrovské výdaje. Ale jak řekl promotér Rob Hallett: „Myslím, že se dá s jistotou předpokládat, že zahrádka zase kvete.“ Leonard si vydělal víc, než o kolik předtím přišel. Teď by mohl všeho nechat, pověsit kytaru na zeď a v životě už nevlézt na pódium. Jenže koncerty pro něj už dávno přestaly být pouhou výdělečnou činností. Leonard tohle turné chtěl a možná i potřeboval. A kupodivu v době a v odvětví, které trvalému zájmu o cokoli příliš nepřálo, přízeň publika nijak neochabovala. Turné na rok 2010 už bylo naplánované, mělo začít v květnu v Evropě a pak vést napříč Austrálií, přesunout se do Kambodže a na Havaj a skončit vítězným kolečkem po Severní Americe.

Ale v tuhle chvíli měl Leonard tři a půl měsíce jen pro sebe. A to doslova – byl už zase sám. Snad sehrály roli ty dva roky ježdění po turné, kdy Leonard nebyl s Anjani, snad byl věkový rozdíl mezi padesátiletou ženou a pětasedmdesátiletým mužem větší, než mezi čtyřicetiletou a pětašedesátiletým – Leonard i Anjani byli natolik diskrétní, že to nijak nekomentovali. „Vztahy nejsou stojaté, mění se a rostou,“ říká Anjani, která zůstala Leonardovou blízkou přítelkyní a spolupracovnicí. „Nemá smysl, abychom vám já nebo on něco vysvětlovali. Bude lepší, když vám pošlu něco, co napsal. Jmenuje se to ‚Pořád přemýšlím o písni, kterou bude zpívat Anjani‘. V té básni je všechno, co je potřeba vědět o našem vztahu. Řekla jsem mu, že jsem plakala, když jsem to četla, a on odpověděl: ‚Taky jsem plakal.‘“

Přemýšlím pořád o písni

Bude ji zpívat Anjani

Bude o našich životech spolu

Bude moc povrchní nebo moc vážná

Ale nic mezi tím

Napíšu slova

A ona melodii

Já ji nesvedu zazpívat

Bude na mě moc vysoko

Ona ji zazpívá krásně

Já jí budu opravovat zpěv

A ona mně zase slova

Až bude lepší než krásná

Pak ji budeme poslouchat

Ne často

Ne vždycky spolu

Ale tu a tam

Po zbytek našich životů^12

Leonarda těšilo být zase zpátky v Montrealu, šlapat s Mortem prosincovým sněhem do lahůdkářství na hlavní třídě pro pečivo a hovězí jazyk, který měl Mort odjakživa rád, dřív než róši, a poslouchat, jak si starý kamarád stěžuje na nové kavárny a butiky, které rostou v jejich staré čtvrti jako houby po dešti. „On a já jsme tu déle než většina lidí,“ říká Rosengarten. „Jsme staří dědci. Vypadá to, že tu teď Leonard tráví víc času.“ Leonard zase jednou uvažoval o tom, že by se mohl v Montrealu usadit. Rodné město se pro něj trochu změnilo, a to v jiném ohledu, než na jaký si stěžoval Mort: lidé ho poznávali, oslovovali ho na ulicích a v restauracích. To dříve nebývalo. Jako správní Kanaďané si při tom většinou počínali velice slušně a Leonard si také vypěstoval jisté únikové metody, například chodil na večeři už odpoledne, kdy v podnicích nikdo nebyl. Jedna konkrétní osoba, krásná mladá zpěvačka, která ho oslovila v parku a představila se mu jako NEeMA, se stala jeho chráněnkou – Leonard koprodukoval její album Watching You Think a nakreslil její portrét pro obal.

Ale pak ho to zase začalo lákat do Los Angeles, kde měl děti a vnoučata – a také róšiho. Ten ve věku sto tří let pořád ještě vedl své zenové centrum, kam Leonard pořád ještě chodil meditovat, pokud byl poblíž. Když toho roku turné procházelo Los Angeles, Leonard vzal několik členů kapely k róšimu na časně ranní lekci. Když skončila, róši podal Leonardovi láhev Wu Ťia Pchi, aby ji otevřel, takže se v osm hodin ráno všichni sesedli u skleničky učitelova oblíbeného likéru. Byla to jedna z vzácných chvilek, kdy se Leonard napil alkoholu. Na turné sice s oblibou míchal drinky členům kapely, ale pro sebe si dělal proteinové nápoje ze syrovátky s čokoládovou příchutí. Devadesát minut klidného času mezi zvukovou zkouškou a začátkem koncertu trávil rád meditacemi ve své šatně. Meditoval i na palubě letadel. Seděl se vzpřímenými zády, s pohledem upřeným do země a s rukama složenýma dlaněmi vzhůru v klíně. Byl rád, že si může bez obav dovolit usnout. Uličkou tu nechodil žádný mnich s holí, který by ho dobře mířenou ranou probral k vědomí.

Od doby, kdy vedl život mnicha, už uplynulo deset let, ale i v téhle stejně nečekané (a pro samotného Leonarda snad ještě nečekanější) inkarnaci tvrdě pracujícího muzikanta zapřaženého v hudebním byznysu bylo možné nalézt mnohé paralely. Jednou z nich bylo to, že čas přecházel do jakéhosi podivného bezčasí. Leonardův život se rozplýval do šmouhy jasně daných aktivit, v níž nejen dny, ale i roky nerozlišitelně splývaly jeden s druhým. Nové desetiletí pro něj začalo s Hallelujah v čele žebříčků nejstahovanějších písní na iTunes roku 2010. Tentokrát to byla verze nazpívaná Justinem Timberlakem a Mattem Morrisem pro dobročinný televizní pořad Naděje pro Haiti. Leonard také obdržel první ocenění z letošního přídělu – v lednu dostal cenu Grammy za celoživotní zásluhy. „Nikdy by mě nenapadlo, že dostanu cenu Grammy,“ řekl ve svém děkovném proslovu. „Vlastně mě vždycky dojímalo, jak skromný je zájem Akademie o mou práci.“ (Jeho jedinou nahrávkou, které si Akademie zjevně vážila, byla recitace písňového textu jeho někdejší milenky Joni Mitchellové na albu, které na její počest vytvořil Herbie Hancock – toto album si vysloužilo cenu Grammy.) Ale Amerika dělala vše pro to, aby dohnala ztracený čas, pokud jde o docenění Leonardova díla. Kanadský konzulát v Los Angeles uspořádal na počest Kanaďanů oceněných Grammy oslavu, na které pronesl Leonard chválu své vlasti. „Můj pradědeček Lazarus Cohen přišel do Kanady v roce 1869 – do okresu Glengarry, do městečka Maberly. Můj předek, který dorazil do Kanady před sto čtyřiceti lety, se zde setkal s velkou pohostinností. Chci za to poděkovat této zemi, Kanadě, která nám umožnila žít, pracovat a prospívat v místě tak odlišném od všech ostatních na světě.“

Leonard měl necelé dva měsíce volno, ale už se nemohl dočkat, až přijde jaro a turné bude pokračovat. Pak si při cvičení pilates hnul s krkem – komprese krční míchy, jak mu řekli lékaři, což znamená čtyři až šest měsíců léčby. Leonard ale tvrdil, že je v pořádku. Přátelé ho přesvědčovali, že není, že ho to velice bolí a stěží se hýbe. Turné bylo odloženo. Když už musel Leonard trčet na místě, řekl si, že bude něco dělat, a začal natáčet nové album.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24