Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Carol Goodmanová

Noční návštěva

Přeložila Jana Kordíková

Z anglického originálu The Night Visitors vydaného nakladatelstvím

William Morrow v New Yorku roku 2019 přeložila Jana Kordíková

Jazyková redakce Alena Řežábková

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha

Obálka Natálie Pecková

Korektury Marie Hajdová

Odpovědná redaktorka Tereza Macibobová

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7,

www.grada.cz

jako svou 7505. publikaci.

První vydání, Praha 2020, 248 stran

Vytiskl FINIDR, s.r.o., Lípová 1965, Český Těšín

Copyright © 2019 by Carol Goodman

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

Translation © Jana Kordíková, 2020

Cover photography © nmelnychuk / Adobe Stock

ISBN 978-80-271-1366-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-1365-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-2282-0 (print)

Všem lidem z organizace Family, skutečným Laskavým

Změnou jména i povaha se mění:

Z „Lític“ se stanou „Laskavé“,

Když Athéna bezcitnou krutost ukončí.

Změnou jména i povaha se mění:

Laskavost odvrací od zrady;

A zářivá, čistá dobrota vždy zvítězí.

Změnou jména i povaha se mění:

Z „Lític“ se stanou „Laskavé“.

—Lee Slonimsky

KAPITOLA JEDNA

ALICE

Ve třetím autobuse Oren konečně usne. Se spánkem bojoval už od Newburghu, oční víčka měl těžká jako mokré prádlo, ale z čiré umíněnosti je pořád držel otevřená. Konečně, pomyslím si, když si zdřímne. Kdybych mu totiž měla odpovídat na další otázky, asi bych ztratila trpělivost.

Kam to jedeme? ptal se v prvním autobuse.

Někam do bezpečí, odpověděla jsem mu.

Zíral na mě, dokonce i v tom tmavém autobuse mu oči zářily a přímo překypovaly chytrostí, pak se najednou odvrátil a zdálo se, že je ze mě v rozpacích. Asi o hodinu později se zeptal, jako bychom snad v mezidobí neurazili desítky mil po dálnici: A kde je bezpečí?

Jsou taková místa… začala jsem mu vyprávět, jako by to byla pohádka na dobrou noc, pak jsem si však musela začít lámat hlavu s tím, co má následovat. Dokázala jsem si totiž představit jen perníkové chaloupky a chaloupky na muří nožce, kde bydlely ježibaby. A takové příběhy se mu stejně nelíbily. Dával přednost knížce o mytologii z knihovny (pořád ještě ji má v batůžku a s každou vteřinou nám narůstá penále), o hrdinech, kteří zápasí se lvy a usekávají hlavy příšerám s hadími vlasy.

Jsou taková místa… začala jsem znovu a snažila si vybavit něco z té jeho knihy. Pamatuješ, jak Orestes prchá před Líticemi a musí do nějakého chrámu, kde mu Lítice nebudou moct ublížit?

Byl to chrám boha Apollona v Delfách, oznámil mi Oren, a sloužil mu jako útočiště.

Chytroprdy nemá nikdo rád, nedala jsem se. Od té doby, co si přečetl tu knihu o mytologii, se rád vytahuje, jak dobře se všechna ta řecká jména naučil.

Oresta si oblíbil od první chvíle, protože mají podobná jména. Snažila jsem se vynechávat pasáže, které mi nepřipadaly úplně vhodné pro děti, ale on vždycky poznal, že jsem něco přeskočila, a později jsem ho přistihla, že si tu pověst čte sám a zírá na obrázek Lític s hadími vlasy a netopýřími křídly.

Na další autobusové zastávce našel leták krizové linky jedné charitativní organizace. Nazývala se Útočiště, jako by to Oren přivolal tím, že to slovo vyslovil nahlas. Dala jsem mu hrst drobných, aby si šel koupit čokoládovou tyčinku a já zatím mohla volat. Nechtěla jsem, aby musel poslouchat, co se jim chystám říct. Ale připadalo mi, že poslouchá i z druhé strany čekárny, kde stál u bufetu a hrbil ramínka pod tíhou svého batohu s motivy ze Star Wars.

Žena, která telefon zvedla, se mě začala vyptávat na pocity, ale já ji hned přerušila a oznámila jí, že jsem i se synem opustila manžela. Uhodil mě, líčila jsem, a tvrdil, že jestli ho zkusím opustit, tak mě zabije. Nemám kam jít…

Pak jsem se zajíkla a Oren se na mě podíval z druhé strany čekárny, jako by mě slyšel. To ale nebylo možné; na to byl moc daleko.

Žena mě po telefonu informovala o útulku v Kingstonu. Oren ke mně mířil přes čekárnu. Když dorazil až ke mně, prohlásil: Musí to být takové místo, o kterém nikdo neví.

Obrátila jsem oči v sloup. To je snad jasné! Ale stejně jsem jeho slova zopakovala do telefonu a snažila se znít odhodlaně. Žena na druhém konci aparátu chvilku mlčela, já se Orenovi podívala do očí a najednou jsem se poprvé od našeho odchodu začala opravdu pořádně bát.

Chápu, prohlásila žena konečně, pomalu, jako by mluvila s někým, kdo by jí nemusel rozumět. Okamžitě jsem poznala „vysvětlující“ tón sociální pracovnice a celá jsem se naježila hněvem, což mě velmi překvapilo. Myslela jsem, že už se dávno nezajímám o to, co si snad o mně myslí banda svatouškovských sociálních pracovnic. Můžeme vám zařídit bezpečný dům, o kterém nikdo neví. Ale dnešní noc možná budete muset strávit v útulku.

Oren zavrtěl hlavou, jako by snad slyšel, co ta žena říká. Nebo jako už by mu bylo jasné, že jsem to zase zvorala.

Musí to být už dnes, nedala jsem se.

Žena se znovu odmlčela. V pozadí zamňoukala kočka a zapískala konvice. Představovala jsem si pohodlnou teplou místnost – na zdi jsou zarámované obrázky, na pohovce polštářky, svítí tam lampička – a najednou se mnou zmítal takový vztek, až se mi zatočila hlava. Oren natáhl ruku, aby mě uklidnil. Žena mi něco říkala, ale já ji neslyšela, hrozně mi totiž hučelo v uších.

… dejte mi číslo, ze kterého voláte, říkala. Někam si zavolám a pak se vám ozvu zpátky.

Přečetla jsem jí číslo z telefonního automatu a pak jsem zavěsila. Oren mi podal kelímek horké kávy a koblihu. Jak to všechno koupil jen za pár drobných? Má snad nějaké vlastní peníze, které přede mnou tají? Opřela jsem se o zeď a čekala. Oren se opřel vedle mě.

Bude to dobré, ujišťovala jsem ho. Tyhle organizace… mají svůj systém.

Přikývl a čelist měl zaťatou. Dotkla jsem se jeho tváře a on ucukl. Rozhlédla jsem se kolem, jestli si toho někdo všiml, ale na nádraží už byl jen student zabraný do svého mobilu a opilec spící na lavičce. Když telefon zazvonil, málem jsem vyskočila z kůže.

Zvedla jsem ho, než stihl zazvonit podruhé. Vteřinu jsem slyšela pouze dech a měla jsem příšernou a naprosto bláznivou myšlenku, že je to on. Pak však žena ze sebe zadýchaně začala chrlit informace, jako by snad někam musela běžet. Stihnete další autobus do Kingstonu?

Já vám řekla, že do útul… začala jsem, ale žena mě okamžitě přerušila.

V Kingstonu nasednete na autobus do Delphi. Tam na vás někdo bude čekat, někdo, komu můžete věřit. Jmenuje se Mattie – je jí přes padesát, má krátké stříbrné vlasy a na sobě bude mít zřejmě něco fialového. Odveze vás do bezpečného domu, o kterém kromě nás nikdo neví.

Podívala jsem se na Orena a ten přikývl.

Dobrá, souhlasila jsem. Přijedeme příštím autobusem.

Zavěsila jsem a klekla si, abych Orenovi mohla říct, kam jedeme, on už mi však něco podával: dva lístky na příští autobus do Kingstonu a dva do Delphi ve státě New York. Koukni, vyhrkl, to místo se jmenuje skoro stejně jako Delfy v té mé knížce.

To se odehrálo před dvěma hodinami a dvěma autobusy. Poslední autobus nás vezl monotónně padajícím sněhem do hor, které se tyčily po obou stranách silnice. Oren sledoval vířící sníh, jako by mu snad něco říkal. Jako by nás sem dovedl právě on.

Je to jenom náhoda, přesvědčuju sama sebe, ty názvy. Spousta těchto malých městeček má jména inspirovaná Řeckem: Athens jako Atény, Utica, Troy jako Troja. Podobná jména vás spíš přimějí myslet na mramor a palmy, a ne na omšelé křižovatky se supermarketem a tetovacím salonem.

Když Oren konečně usnul, ulevilo se mi. Nejen proto, že už jsem byla unavená z jeho otázek, ale taky z toho, na co bych se mohla zeptat já jeho…

Jak jsi věděl, kam jedeme? A kde jsi sakra sehnal ty lístky?

… nebo co bych mohla udělat, abych z něj vypáčila odpovědi.

KAPITOLA DVĚ

Mattie

Probudilo mě houkání vlaku. To je tak osamělý zvuk, říkala moje matka. Mně to tak nikdy nepřipadalo. Spíš se mi zdálo, že je to lákavé volání vzdálených míst. Často jsem lehávala v posteli a představovala si, kam asi ty koleje vedou. Pryč z hor, podél řeky až do města. Jednou na to volání odpovím a odjedu odsud.

Chvilku mi trvá, než mi dojde, že mě vzbudilo zvonění telefonu. A za další chvilku zjistím, že nejsem dívka, co plánuje útěk z domova, ale žena na špatné straně padesátky, která se musela vrátit tam, kde začínala, a dostane se odsud pouze jediným způsobem.

Telefon mám v nabíječce na nočním stolku. Jedna z mých studentek mi ukázala, jak ho nastavit, aby se mi dovolal jen někdo.

Ale co když někdo potřebný ztratí telefon a zavolá mi z budky? zajímala jsem se.

Vytřeštila na mě oči, jako bych byla vykopávka z minulého století, a pak se zeptala: Ty ještě existujou?

Měla bys častěji chodit ven, říká mi vždycky Doreen. Pojeď se mnou do města.

Teď mi určitě volá Doreen. Kromě čísla na Útočiště je totiž její číslo jediné, které mám v Oblíbených. Když studentka ten kratičký seznam viděla, nedokázala skrýt lítost v očích.

Natáhnu se pro telefon kolem lahviček s léky, knížek a hrnků od čaje – což jsou všechny mé prostředky, jak přilákat spánek – a podaří se mi ho upustit. Slyším, jak se Dulcie zavrtí, protože ji probudily vibrace způsobené jeho pádem. „To je dobré, děvče!“ volám, i když mě nemůže slyšet. „To jen Doreen něco vyvedlo z míry.“

Spustím nohy z postele a prkna na podlaze mě studí do bosých chodidel, skloním se, abych našla telefon. Na monitoru září Doreenin obličej (studentka mi ukázala, jak se to dělá, a použila fotku z Doreenina facebookového profilu – jak v lednu protestuje na Ženském pochodu). Má tam otevřená ústa a něco křičí, což je dost absurdní, protože Doreen jinak téměř nekřičí. Má ten nejklidnější hlas ze všech lidí, co znám. Umluví úplně každého, tvrdí dobrovolnice. Proto si taky bere službu na krizové lince od půlnoci do šesti ráno, tedy v době, kdy se dějí ty nejhorší věci. Muži se připotácejí opilí domů z baru a ženy jim zamykají zbraně. Puberťáci se předávkovávají drogami a dívky se ocitají samy na silnici bez bezpečného odvozu – nebo jedou s někým velmi nevhodným. Která z těchto příšerných věcí se stala, že mi Doreen musí volat uprostřed noci?

Přejedu prstem po displeji, abych hovor přijala. „Ahoj, Doreen.“

„Díkybohu, Mattie,“ vyhrkne zadýchaně, jako by snad běžela. Doreen tak mluví pořád. Před sedmnácti lety utekla od svého násilnického manžela, poté co svému synkovi praštil hlavou o stěnu jídelny. Někdy mám pocit, že je na útěku pořád. „Už jsem myslela, že se ti ten telefon zase úplně vybil.“

„Ne, jen mi upadl. Co se děje? Nějaký nepříjemný hovor?“

Doreen mi totiž občas volá, když je z nějakého hovoru rozrušená. Nevadí mi to. Nikdo by neměl zůstat sám s věcmi, které si my musíme vyslechnout.

„Případ domácího násilí. Utekla z domova,“ říká a mně se sevře srdce. Vydechnu a cítím tlak na noze. Dulcie vnímá můj neklid a přijde se o mě opřít.

„S dítětem?“ ptám se a doufám, že odpověď bude ne.

„S desetiletým klukem. Volala z newburghského autobusového nádraží. Nabídla jsem jí útulek v Kingstonu, ale odmítla. Prý to musí být místo, kde ji nikdo nenajde.“

„Aha,“ říkám a skláním se, abych Dulcii pohladila po měkké hlavě.

„Ověřovala jsem volná místa u Svatého Albana a sestra Martine tvrdí, že ji můžou přijmout,“ říká Doreen, „ale někdo ji bude muset vyzvednout na nádraží a odvézt ji tam.“

Sestry u Svatého Albana patří k nejpevnějším článkům našeho řetězu bojovníků proti domácímu násilí. Jejich klášter je u řeky, zavřený za branou a střežený matkou představenou, která by se klidně postavila i desítce rozzlobených manželů, co si tam přišli vyzvednout své zbloudilé manželky. Je to chladná budova, kde po nočním útěku z domova není příjemné skončit: jeptišky v dlouhých černých hábitech, strohé cely, kříže na zdech. Myslím na toho desetiletého chlapce a na to, jak se asi bude cítit na tak studeném, šedém místě…

„Mohla bych zavolat Frankovi,“ navrhne Doreen. Neunikne mi její váhavý tón. Prozradila jí snad ta žena něco, co ji přimělo k přesvědčení, že přivolat místního policejního velitele nemusí být úplně nejlepší nápad – nebo jen vycítila, že možná existuje důvod, proč ji od toho ochránce zákona zatím držet dál? Nebo je jí možná jenom nepříjemné se o Frankovi zmiňovat přede mnou. Doreen má totiž teorii, že Frank Barnes je do mě tajně zamilovaný. Snažila jsem se jí vysvětlit, jak moc se plete, ale Doreen tomu nechce uvěřit.

„Tak je vyzvednu já a odvezu je tam,“ nabídnu se a už vstávám a hledám vypínač. Když místnost zaplaví světlo, tíha u mé levé nohy náhle zmizí. Doreen mi něco říká, něco o té ženě, co ji znepokojilo, nebo něco, co jí je na dané situaci povědomé, ale já jí nerozumím. Zírám na psí pelíšek v nohách postele. Přesunula jsem ho tam před dvěma týdny, protože předtím jsem cestou na záchod o Dulcii pořád zakopávala. A ona tam teď leží a tvrdě spí.

_ _ _

Nemám čas zabývat se tím, co asi způsobilo fantomový tlak na mé noze. Diabetická neuropatie? Nával? Počátek Alzheimerovy choroby, která zhruba v tomhle věku propukla u mé matky? Důležitější je, že žena a chlapec dorazí na autobusové nádraží za hodinu. Od mého domu je to jen čtvrt hodinky autem, ovšem za předpokladu, že nastartuje, nebudu muset škrabat okna a na silnicích je odhrnutý sníh. Zatímco si navlékám legíny, džíny, termotriko a svetr, jdu k oknu, abych se podívala ven. Na zadní zahradě vidím šedo-bílou změť hrozivých boulí a tmavý všeobjímající les. Nedá se poznat, jestli je sníh na zahradě čerstvý, nebo jestli ta šedá ve vzduchu je mlha, či padající sníh. Na zadní verandě nesvítí světlo, takže nejsou vidět vločky. Měla bys to opravit, slyším hlas své matky. Necháš to tady úplně rozpadnout.

Měla by sis hledět svého, okřiknu ji okamžitě. Vždyť už je čtyřiatřicet let mrtvá. Tak kdy se zbavím jejího hlasu ve své hlavě?

Dulcie se vzbudí, a než se dostanu ke schodišti, už se šourá vedle mě. Jednou, brzy, se z těch prudkých a kluzkých schodů spolu zřítíme, a jedna z nás skončí v nemocnici. Neodvážím se hádat, která to přežije.

Dulcie dole zamíří přímo k zadnímu vchodu, abych ji pustila ven, jako by bylo ráno. Nerada ji pouštím do tmy; sníh je tam hluboký a v lesích žijí kojoti. Ale nemám čas ji jít vyvenčit, takže jestli se nechci vrátit domů a najít tu loužičku, tak bych ji radši pustit měla.

„Drž se u domu,“ nařídím jí, jako by mě ještě slyšela, nebo jako by mě někdy poslouchala. Vyjdu ven s ní a ucítím na tváři bodání ledového deště. Kruci. V tomhle se nebude dobře řídit.

Zapnu konvici a vezmu z odkapávače dvě termosky. Ve spíži mám jenom čaj, a to matce se synem nebude stačit. V kufru auta je krabice s dary a myslím, že v ní byla horká čokoláda. Stejně bych měla jít nastartovat.

Vyjdu ze dveří a málem sklouznu z verandy. Budu to tam muset posolit. Vyhnout se cestou dolů rozbitému třetímu schodu je náročné (jednou to bude tvůj konec, upozorňuje mě trefně matčin hlas) a zem dole je celá bílá od čerstvě napadaného sněhu. Na autě je dobrých patnáct centimetrů, navíc je vše pokryté zamrzlou krustou. Škrabka je v kufru, který také pokrývá led. Led u předních dveří rozlamuju pěstí, pak se prohrábnu patnácti centimetry prašanu, abych na klice narazila na delší vrstvu ledu. Jako by se snad bohové počasí dohodli, že spojí síly, aby mi zkomplikovali život.

Vždycky přece nejde o tebe, Matteo, okřikne mě vyčítavě hlas mé matky.

Vrátím se domů, popadnu rychlovarnou konvici a vezmu ji ven, abych rozmrazila auto. Dveře se otevřou až po třetí cestě tam a zpátky, k rozmrazení kufru budou potřeba další dvě. Když otočím klíčkem v zapalování, uslyším zoufalé zajíkání patnáct let starého motoru. „Já vím,“ říkám mu a dívám se na medailon s madonkou visící ze zpětného zrcátka, „ale na autobusovém nádraží na nás čekají chlapec a jeho máma.“

Ať už to je boží zásah, nebo se motor konečně dostatečně zahřeje, auto naskočí. Pustím naplno rozmrazování předního i zadní skla a v duchu poděkuju Anitě Estebanové, migrantce a zemědělské dělnici, za to, že mi medailon Panny Marie Guadalupské před čtrnácti lety věnovala. Když jsem Anitě oznámila, že nevěřím v Boha, vtiskla mi medailon do dlaně a řekla mi, že bych se tedy měla pomodlit k čemukoli, v co věřím. Tak jsem se pomodlila k Anitě Estebanové, která opustila svého manžela – alkoholika a budižkničemu – a vychovala své tři děti sama, pak se vrátila do školy a vystudovala práva. Věřím totiž právě v ni.

Vytáhnu krabici darů z kufru a odnesu ji do kuchyně. Najdu tam dost kakaa na to, abych naplnila termosku. Kávu koupím ve Stewart’s. V krabici jsou i tyčinky Snickers, které si taky přibalím do batůžku. Sestry jim samozřejmě dají jídlo, ovšem v jejich spíži se vyskytuje spíš zdravá a chuťově neutrální strava. Ten chlapec bude potřebovat něco sladkého.

Když zavírám krabici, všimnu si sáčků s pamlsky pro psy. Vytáhnu dva, zamířím k Dulciinu pelíšku… a spatřím otevřené dveře. Zastaví se mi srdce, celou tu dobu, co jsem zápasila s autem, byla venku na mrazu. Otevřu mříž a najdu ji, jak stojí až po kohoutek ve sněhu, starou prošedivělou hlavu sklopenou, a nad ní se vytvořil obláček páry.

„Holčičko!“ vyhrknu, chytnu ji za obojek a vtáhnu dovnitř. „Moc mě to mrzí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

KAPITOLA JEDNA - ALICE

KAPITOLA DVĚ - Mattie