Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Bogusch

Domečky pro včely a užitečný hmyz

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7288. publikaci

Odpovědná redaktorka Anita Ponešová

Sazba a grafická úprava Jakub Zykl

Obálka Jakub Zykl

Jazyková korektura Martina Mojzesová

Počet stran 96

První vydání, Praha 2019

Vytiskla Tiskárna v Ráji s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-2945-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-2944-7 (pdf)

ISBN 978-80-271-2510-4 (print)

Úvod

Včely patří mezi hmyz, který je úzce spjat s člověkem. Celosvětově nejpopulárnější druh, včela medonosná (Apis mellifera), je všeobecně známá jako oblíbený producent medu, vosku a dalších včelích produktů, ale i jako majitelka neoblíbeného žihadla. Kromě toho i laická veřejnost dobře ví, že je to jeden z nejvýznamnějších opylovačů vůbec. Bez ní by produkce mnoha kulturních plodin byla jen zlomkem reálné produkce v současnosti. Do povědomí se však v poslední době hodně dostávají i další druhy včel, které žijí většinou samotářsky, jsou menší a nenápadnější než včela medonosná. Řada těchto včelek je pro člověka přímo významná tím, že umí opylit plodiny, které včela medonosná, čmeláci a další opylovači opylit nedokážou, anebo právě těmto opylovačům „pomáhají“ při opylení některých dalších plodin. V posledních letech se množí vědecké studie, které přinášejí doslova alarmující zjištění – včely ubývají a hynou, a tak přicházíme o organismy pro člověka velmi důležité. Netýká se to jen včely medonosné a čmeláků, ale i dalších druhů včel, a není to jen problém Evropy, ale celého světa. Tento úbytek je reakcí na změny v přírodě a krajině, jejichž původcem a spoluviníkem je člověk: od znečištění polutanty či biocidy, přes likvidaci přirozených přírodních stanovišť, až po vlivy dopravy, urbanizace a zemědělství. Ruku v ruce s těmito bezesporu negativními vlivy jdou pak klimatické změny, které velkému množství druhů hmyzu včetně včel opravdu příliš nesvědčí. A tak nejen vědci, ale i zemědělci, sadaři a řada dalších lidí přemýšlí, jak včelám, a nejen jim, můžeme pomáhat. I drobná pomoc může být přitom významná a zachrání řadů jedinců a druhů. Kromě včel může pomoci i jiným, menším nebo větším, méně známým nebo známějším organismům.

Jednou z forem pomoci včelám je výroba hnízdních prostor. Včely jsou závislé především na dvou zdrojích – potravě a místu pro hnízdění. A místem pro hnízdění řady druhů včel může být právě tzv. hmyzí hotel nebo domeček pro včely. Tato velmi oblíbená pomůcka pro pomoc včelám, ale i pro přiblížení života včel laické veřejnosti a především dětem, se stává velkým hitem i v naší zemi. Proto je škoda, že na rozdíl od jiných zemí (např. Německa, kde existuje řada publikací o hmyzích domečcích) v České republice dosud neexistuje kniha o včelích domcích s návody a tipy, jak je vyrobit či jinak získat, jaké jsou typy těch komerčně využívaných i instalovaných na zahrádkách pro radost, a jaké druhy včel a jejich příbuzných v takových stavbách běžně či vzácněji hnízdí. Proto jsem se rozhodl tuto situaci změnit a takovou knihu napsat. Jako vědec, který studuje včely přes dvace let, jsem se snažil tuto knihu pojmout tak, aby obsahovala informace ze všech pohledů a obohatila nadšence, kteří si chtějí hmyzí domek postavit na zahradě, učitele, kteří plánují stavět včelí domek s žáky či studenty v prostorách školy, i zemědělce, ovocnáře či majitele firem, kteří hmyzí domek, respektive jeho obyvatele, využijí i ekonomicky. Můžu jen doufat, že se mi to povedlo.

Kniha by ale nevznikla bez pomoci řady lidí, kterým bych chtěl poděkovat. Terezie Kracíková vyzkoušela výrobu řady typů hmyzích domečků a jejich instalaci v zahradě, prezentovala domečky na workshopech pro veřejnost a akcích pro děti a studenty základních, středních i vysokých škol. V neposlední řadě vytvořila kreslený návod na výrobu menšího včelího domku a poskytla fotografie. Vašek Nýč mě přivedl na myšlenku tuto knihu napsat a poskytl první informace o druzích hnízdících ve včelím domku, který zkonstruoval na školním pozemku. David Číp a Filip Laštovic z organizace Jaro Jaroměř poskytli fotografie včelích domků, informace o jejich umístění, a dovolili mi být při tom, když se takový velký včelí domek vyráběl. Fotografové poskytli krásné fotografie druhů blanokřídlých s včelími domečky souvisejících. Je jich více a všem patří můj velký dík, speciálně bych chtěl poděkovat Janu Erhartovi, Pavlu Krásenskému a Michaelu Mikátovi. A moje dcery Deniska a Anetka mi pomohly vyrobit náš včelí domek, pravidelně jej se mnou opravují a pozorují hnízdící druhy, manželka Petra je mi oporou ve všech mých činnostech a aktivitách. Všem moc děkuji a tato kniha je především pro ně.

Ve Rzech 27. ledna 2019

Petr Bogusch

1 Včely a jejich příbuzní

Mezi nejpočetnější skupiny hmyzu patří vedle dobře známých brouků a motýlů blanokřídlí (Hymenoptera). Většina skupin tohoto hmyzího řádu je parazitických a žijí jako tzv. parazitoidi různých jiných druhů hmyzu, což je právě důvodem takové druhové početnosti.

Každý parazitoid má svého hostitele, do jehož vajíčka, larvy, kukly či dospělce klade svá vajíčka, a jeho larvy pak svou kořist sežerou a zabijí. Parazitoidi jsou často specializovaní, a tak co hostitel, to jiný druh parazitoida. Proto jich je tolik. Nejvíce takových parazitoidů je mezi těmi nejznámějšími – čeleď lumkovití (Ichneumonidae) zahrnuje více než tři tisíce druhů žijících na našem území. Mezi blanokřídlé patří i včely, které společně s vosami, mravenci a dalšími skupinami tvoří skupinu žahadloví (Aculeata). U samic této skupiny se původní kladélko určené ke kladení vajíček změnilo v žihadlo a nový otvor pro kladení vajíček vznikl na jeho bázi. Tato skupina zahrnuje tři skupiny čeledí. První jsou zlatěnky – většinou drobné druhy žijící jako parazitoidi různých jiných hmyzích skupin s nejznámější čeledí zlatěnkovití (Chrysididae), zahrnující krásné kovově lesklé druhy vosovitého vzhledu, které parazitují v hnízdech samotářských včel a vos. Druhou skupinou jsou vosy, mezi něž řadíme například čeleď kodulkovití (Mutillidae) s bezkřídlými, barevnými samicemi mravenčího vzhledu, které jsou také parazity v hnízdech jiných včel a vos, včetně čmeláků. Dále sem patří hrabalkovití (Pompilidae), štíhlé vosy s dlouhýma nohama a velmi bolestivým žihadlem. Jak by ne, když loví pavouky, kteří jsou často mnohem větší než samotná hrabalka, a těmi krmí své larvy. Mezi vosy ale patří i mravencovití (Formicidae), známí svým vysoce organizovaným společenským životem už z knížek Ondřeje Sekory. Vosovití (Vespidae) zahrnují mnoho samotářsky žijících vos, které loví jako potravu pro své larvy housenky a larvy brouků. Řadíme k nim medovosy, které sbírají nektar, ale patří sem samozřejmě vosíci, vosy a sršně, žijící ve společenstvech. Do poslední skupiny včel řadíme kutilky, drobné až velké, často štíhlé a barevné „vosičky“, které si stavějí hnízda ve dřevě, dutých stéblech či v zemi a loví jako potravu pro své larvy pavouky nebo zástupce jiného hmyzu. Pravé včely se dělí na sedm čeledí, z nichž zástupci šesti žijí i u nás:

Samice parazitické vosy kodulky horské (Mutilla marginata) cizopasí v hnízdech čmeláků.

pilorožkovití (Melittidae) jsou málo početnou skupinou, všechny druhy jsou samotářské a hnízdí v zemi, jsou poměrně velké, a většinou specializované na sběr pylu jen na jednom druhu nebo několika druzích rostlin;

čalounicovití (Megachilidae) sbírají pyl mezi tuhé chlupy na spodní straně zadečku (někdy jsou označováni jako tzv. břichosběrné včely), hnízdí většinou v různých dutinách, často si své hnízdní komůrky vystýlají rostlinnou vlnou, úkrojky listů či květních plátků rostlin;

včelovití (Apidae) jsou velmi různorodou skupinou, mnoho zástupců si nestaví hnízda a parazituje v hnízdech jiných včel, ostatní druhy jsou často velké (patří sem i naše největší včely drvodělky), a řadíme sem i společensky žijící druhy, např. čmeláky, včelu medonosnou a její příbuzné, a také v tropech žijící bezžihadlové včely;

pískorypkovití (Andrenidae) hnízdí v zemi často i hodně hluboko a řadíme sem hodně chlupaté včely, často dosti podobné včele medonosné;

hedvábnicovití (Colletidae) je různorodá skupina zahrnující hedvábnice, které jsou poměrně podobné včele medonosné, hnízdí v zemi, jsou často velmi úzce specializované na sběr pylu jen jednoho druhu nebo několika druhů rostlin, a maskonosky, které jsou černé s bílou nebo žlutou kresbou, nejsou chlupaté a sbírají hlavně nektar;

ploskočelkovití (Halictidae), mezi kterými je mnoho velmi početných drobných druhů, řada z nich žije společensky, patří mezi hodně důležité a nedoceněné opylovače.

Hrabalky loví jako kořist pro své larvy pavouky.

Jak včely vypadají

Necelých 600 druhů včel, které se vyskytují na našem území, se od sebe často výrazně liší. Například co se týká velikosti, nicotěnka nejmenší (Nomioides minutissimus) dorůstá celkové délky těla okolo 3 mm, zatímco největší drvodělky (Xylocopa) mohou být dlouhé téměř tři centimetry. Pro včely je typickým znakem ochlupení těla, které může být u některých druhů velmi výrazné, ale řada druhů, zejména těch parazitických, je téměř nebo úplně lysá. Samice pak mají na zadních nohách aparát pro sběr pylu, často v podobě tvrdých chlupů. Mnoho druhů ale tento sběrací aparát nemá, kromě parazitů třeba maskonosky. Čalounicovití pak sbírají pyl na spodní stranu zadečku.

Hlava včel je dobře vyvinutá, zpravidla podobně široká jako hruď. Mají velké složené oči a tři jednoduchá očka na temeni. Tykadla jsou poměrně dlouhá, dobře viditelná, u samic se skládají z 12 článků, samci mají o článek více. Samci některých druhů, např. stepnic (Eucera) nebo dlouhorožek (Tetraloniella), mají velmi dlouhá tykadla, která jsou často delší než celé tělo. Ústní ústrojí včel je lízací, často s prodlouženým jazýčkem – podle něj se včely rozdělují na tzv. dlouhojazyčné (long-tongued bees) a krátkojazyčné (short-tongued bees). Hruď je uzpůsobena hlavnímu pohybu včel, letu, s dobře vyvinutou středohrudí a dvěma páry blanitých křídel s nepříliš hustou žilnatinou a spojením pomocí háčků (retinakula). Včely neskládají přední křídla podélně, jako to dělají vosy. Stejně jako u všech blanokřídlých podřádu štíhlopasých, mají i včely první zadečkový článek spojený s hrudí jako tzv. propodeum. Nohy jsou kráčivé, u samic bývá na zadním páru noh sběrací aparát. Samci některých skupin mají přední nohy rozšířené. Tento znak je typický pro některé čalounice (Megachile) a řadu kutilek (rody Crabro, Crossocerus, Lestica). Zadeček se skládá ze sedmi nebo osmi článků, samice mají v konci zadečku ukryté žihadlo, samci složitě stavěný kopulační orgán.

Samci dlouhorožek (Eucera) mají typicky prodloužená tykadla.

Pískorypky (Andrena) sbírají pyl jako většina včel mezi tuhé chlupy na holeních zadních nohou.

Zednice zlatavá (Osmia aurulenta) si staví hnízda v prázdných ulitách plžů.

Včely čeledi čalounicovitých (Megachilidae) sbírají pyl mezi tuhé chlupy na spodu zadečku a jsou označovány jako tzv. břichosběrné včely.

Většina druhů včel je tmavě zbarvená v odstínech hnědé, šedé nebo černé barvy. Často mají bělavé, hnědavé, žlutavé nebo šedavé pásky na konci či bázi zadečkových článků. Řada druhů je celá chlupatá, a to ve výrazných barvách, např. rezavé, bílé, šedé nebo černé. Některé druhy mají tělo kovově modře, zeleně nebo fialově lesklé, zejména některé zednice a ploskočelky. Maskonosky jsou černé s bílou či žlutou kresbou v obličeji a na nohách, vlnařky (Anthidium) a jim příbuzné druhy jsou černo-žlutě skvrnité jako vosy. Nejpestřejší jsou kukaččí včely, které bývají často zbarvené v kombinacích černá-červená-žlutá (bílá). Některé tropické druhy jsou kovově modrozelené nebo černé s modrými chloupkovými skvrnami. Lze tedy napsat, že včely jsou hodně barevnou skupinou živočichů. Podobné rozdíly jsou i ve tvaru těla, délce nohou, tykadel a podobně.

Včela medonosná (Apis mellifera) – jediný náš druh s vysoce společenskou organizací.

Včely dobře létají, některé druhy patří mezi nejrychlejší hmyzí letce vůbec. Řada druhů umí i „stát“ za letu na místě, z našich druhů třeba vlnařky. Orientují se hodně zrakem, vidí tedy dobře a barevně, jen mají trochu posunuté vidění – nevidí červenou, ale vnímají ultrafialovou. Pokud tedy potkáte včelu na květu vlčího máku, líbí se jí, protože je ultrafialový. Kromě toho hraje v komunikaci včel roli i čich. Obě pohlaví produkují různé chemické látky, prostřednictvím kterých si včely povídají, a nejlépe jsou vyvinuté u společensky žijících druhů. Stačí si vzpomenout na chemickou látku zvanou mateří feromon, díky které královna včely medonosné ovládá celé společenstvo. V komunikaci včel hraje roli i zvuk, tedy různé druhy bzučení. Tím se dorozumívají zase především společensky žijící druhy, ale třeba první vylíhlá včela v hnízdě svými bzučivými zvuky nastartuje líhnutí ostatních.

Některé včely mají kovově lesklé tělo, jako tato ploskočelka zlatolesklá (Halictus subauratus).

Život včely

Jak bylo zmíněno výše, naprostá většina včel u nás i ve světě žije samotářsky. Samci se líhnou obvykle dříve a čekají na vylíhnutí samic. S těmi se pak páří a samičky začnou hledat místo k hnízdění. Většina našich včel hnízdí v zemi, kde si hrabou často rozvětvená hnízda s hlavní chodbou a postranními chodbami zakončenými hnízdními komůrkami. Do hnízdních komůrek nosí pyl, nektar nebo směs obojího. Některé druhy včel sbírají i jiné rostlinné produkty, jako třeba rostlinné oleje ze žláznatých chlupů rostlin. Do každé hnízdní komůrky naklade samice jedno vajíčko, komůrku zavře a dále se o larvy nestará. Po ukončení hnízdní sezóny, kdy samice může vytvořit jedno nebo více hnízd, samice hyne dříve, než se její potomci vylíhnou. Mnoho druhů hnízdí v různých typech dutin, jako jsou opuštěné chodbičky po larvách brouků ve dřevě, pukliny ve zdech, stébla rákosu či stonky rostlin. V těchto dutinách si tvoří obvykle tzv. lineární hnízda sestávající jen z jedné chodby a hnízdních komůrek, které jdou jedna za druhou. Jen minimum druhů včel si staví hnízda z hlíny nebo jiných materiálů, například maltářka zední (Chalicodoma parietina) si lepí na zdech či kamenech hnízda z hlíny. Drobná smolanka skvrnitá (Anthidiellum strigatum) lepí hnízdní komůrky zhotovené z pryskyřice na menší kameny. Z příbuzných včel takto hnízdí třeba kutilky rodu Sceliphron, jejichž hliněné hnízdní komůrky lze najít i uvnitř domů a bytů např. na zadních stěnách obrazů, v kapsách kabátů nebo na garnýžích.

Maltářka zední (Chalicodoma parietina) si staví hnízda z hlíny na kamenech.

Několik skupin včel je parazitických. Tyto včely si žádná hnízda nestavějí a využívají hnízda jiných druhů včel. Nejvíce z nich je tzv. hnízdních kleptoparazitů: kladou svá vajíčka do hnízd jiných druhů včel a jejich larvy se živí nastřádanými zásobami pro larvy hostitelské včely. Takových včel je u nás hodně, skoro čtvrtina všech druhů, a často vypadají spíše jako vosy než jako včely. Jsou to např. ruděnky (Sphecodes) z čeledi ploskočelkovitých, smutěnky (Stelis) a kuželitky (Coelioxys) z čeledi čalounicovitých nebo nomády (Nomada) z čeledi včelovitých. Označují se také jako tzv. kukaččí včely, právě díky tomuto kukačkám podobnému způsobu života. V hnízdech čmeláků pak parazitují pačmeláci (Psithyrus), jejichž královny hned nebo po nějaké době zabijí královnu čmeláka a převezmou vládu nad čmeláčí kolonií. Z ostatních skupin příbuzných včelám v hnízdech včel parazitují některé kodulky a zlatěnky, které jsou však parazitoidy. Znamená to, že kladou svá vajíčka do hnízd jiných druhů, a jejich larvy se pak živí larvami svých hostitelů, někdy částečně i jejich zásobami.

Ruděnky (Sphecodes) patří mezi kukaččí včely.

Kukaččí včely nomády (Nomada) jsou podobné spíše vosám.

Většina včel je samotářských, některé druhy a skupiny jsou však společensky žijící neboli sociální. Takzvané eusociální druhy mají velice specializovaný společenský způsob života a tvoří často početné kolonie. Vysoce eusociální druhy mají trvalé kolonie se samicemi dvou typů. Královna je dlouhověká, žije i více let, a klade vajíčka. Dělnice jsou ostatní samice, které v hnízdě zastávají všechny práce. Samci mají na starost jen oplodnit královnu a v hnízdě se zdržují jen krátkou dobu. Takovým druhem je u nás jen včela medonosná, která tvoří trvalé, přezimující kolonie, s královnou žijící i čtyři roky. Stejně žijí i tropické bezžihadlové včely, které sice druhotně ztratily žihadlo, mají však silná kusadla. Primitivně eusociální jsou třeba čmeláci, kteří se od včely medonosné liší tím, že se jejich kolonie každý rok obnovují a přezimují jen oplozené královny. Stejným způsobem žijí i vosíci, vosy a sršně. Mezi jinými skupinami včel najdeme i různé předstupně společenskosti, např. druhy komunální, u nichž více samic sdílí společný vchod do hnízd. Jednoduše řečeno, na rozdíl od samotářských včel nebydlí v rodinném domku, ale v paneláku. Semisociální včely v hnízdě pravidelně přikrmují své potomstvo, podobně jako krmiví ptáci. A subsociální nebo kvazisociální včely hnízdí tak, že se často více samic stará společně o potomstvo.

Všechny včely sbírají na květech rostlin jejich produkty, a to nektar, pyl nebo rostlinné oleje. Některé druhy, například čalounice, sbírají téměř jen pyl, drobné maskonosky zase sbírají především nektar a jejich larvy doslova plavou v nektaro-pylové kaši v hnízdní komůrce. Většina našich včel sbírá pyl a nektar na různých druzích často vzájemně nepříbuzných rostlin. Tyto včely označujeme jako polylektické. Oproti tomu monolektické druhy včel sbírají pyl a nektar jen na jednom druhu rostliny a jsou tomu často přizpůsobeny tvarem a délkou ústního ústrojí, případně i hlavy. Z našich druhů je to třeba hedvábnice pilátová (Colletes nasutus) sbírající pyl a nektar jen na pilátu lékařském (Anchusa officinalis) nebo pilorožka kyprejová (Melitta nigricans) létající jen na kyprej (Lythrum). Oligolektické včely létají jen na několik často blízce příbuzných rostlin a je jich docela hodně, například zednice zlatavá (Osmia rufohirta) sbírá pyl a nektar na květech bobovitých rostlin.

Význam včel a jejich příbuzných pro člověka

O významu včely medonosné asi není nutné příliš psát. Med je oblíbenou pochoutkou, včelí jed, vosk, propolis a mateří kašička mají velké uplatnění v lékařství a kosmetice, svíčky z včelího vosku jsou navíc oblíbené i jako dekorace. Včela medonosná je nejvýznamnějším opylovačem pěstovaných i volně žijících rostlin v přírodě. Oblíbenými opylovači jsou i čmeláci, kteří také patří mezi včely. Volně žijící druhy opylují především ovocné stromy a pícniny a běžně se i chovají pro komerční účely. Tímto chovaným druhem je především čmelák zemní (Bombus terrestris), nespecializovaný druh, který tvoří početné kolonie. Využívají ho především sadaři a ovocnáři jako opylovače ovocných stromů a keřů. I u nás v Česku máme již firmy, které prodávají speciální úlky pro chov čmeláků, oplozené čmeláčí královny či již rozvinuté kolonie. V zemích jižní Evropy, např. ve Španělsku, je produkce některých druhů a odrůd ovoce přímo závislá na chovaných čmelácích, protože zde nežijí volně žijící čmeláčí druhy.

Pro čmeláky lze vyrobit nebo zakoupit i takovéto dřevěné úlky.

Řadu druhů rostlin včetně některých plodin včela medonosná a čmeláci opylovat nedokážou. Proto se např. v USA běžně chová poblíž polí s tolicí vojtěškou několik druhů samotářských včel čalounic, především druh čalounice vojtěšková (Megachile pacifica). V našich podmínkách se osvědčil jako opylovač vojtěšky jiný druh, šedosrstka tolicová (Rhophitoides canus). V Japonsku, USA i v jihozápadní Evropě (Francie, Španělsko) se běžně používají jako opylovači ovocných stromů některé druhy zednic, např. zednice rohatá (Osmia cornuta) nebo zednice třírohá (Osmia tricornis). V neposlední řadě je třeba zmínit samotářské včely, které sice nejsou přímo využívány, ale i tak opylují mnoho polních plodin a ovocných stromů a keřů. Mnohé zednice, pískorypky či ploskočelky mají díky své početnosti v přírodě velký význam při opylování volně rostoucích i pěstovaných rostlin. Zmínit lze třeba pískorypku meruzalkovou (Andrena fulva), která sbírá pyl na různých druzích meruzalek a je velmi dobrým pomocníkem při pěstování rybízu a angreštu.

Hnízdní úlky pro čmeláky v mandloňových sadech ve Španělsku.

Příbuzní včel jsou pak významní při regulaci řady druhů škůdců. Komerčně se příliš nevyužívají, snad jen některé druhy drobných hbitěnek (Bethylidae), které se využívají při likvidaci larev skladištních škůdců, hlavně brouků nosatců a potemníků a drobných motýlů. Samotářské vosy loví jako potravu pro své larvy housenky motýlů a larvy brouků (třeba mandelinek), mnoho druhů kutilek se živí mšicemi, křísy, dvoukřídlými a housenkami motýlů. Je velmi užitečné mít je ve své zahradě, protože nám pomáhají s likvidací nežádoucích druhů.

A konečně je nutné zmínit význam včel a jejich příbuzných v bioindikaci. Podle výskytu určitých společenstev a druhů včel na chráněných i nechráněných územích se hodnotí, která území jsou ohrožena a jak o ně pečovat, aby v nich dále žilo množství vzácných a ohrožených druhů rostlin, ptáků, obojživelníků, brouků, motýlů i včel. Díky tomu se včely v posledních letech dostaly do povědomí odborné i laické veřejnosti, především díky nově vznikajícím a vzniklým atlasům a červeným seznamům ohrožených druhů. V roce 2014 dokonce vyšel pod záštitou IUCN (International Union for Conservation of Nature – Mezinárodní společnost pro ochranu přírody) červený seznam včel Evropy, na němž pracovali přední odborníci z řady evropských zemí. Obsahuje všechny evropské druhy včel, informace o jejich rozšíření a ekologii a hlavně vyhodnocení jejich ohrožení a nutnosti ochrany.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

1 Včely a jejich příbuzní

Jak včely vypadají

Život včely

Význam včel a jejich příbuzných pro člověka

2 Včelí domečky čili hmyzí hotely

3 Obyvatelé včelích domků

4 Jak jinak včelám pomáhat