Texty o paměti krajiny, smysluplném bobrovi, areálu jablkového štrúdlu a také o tom, proč lezeme na rozhlednu

Obsah

Tiráž

Předmluva

Chraňte svoji duši. Krajina jako obraz lidí, kteří ji obývají

Vnější krajiny

Geologické základy české krajiny

Geodiverzita a změny české krajiny

O paměti krajiny a kamenu svatého Ivana na Bytízu u Příbrami

Co si pamatuje řeka

Krádež krajiny. Hierarchie horizontůa hospodaření s prostorem

Areál jablkového štrúdlu aneb Krajina je to, proč lezeme na rozhlednu

Krajina jako artefakt – pohled z jámy velkolomu

Krajina mezi městem a přírodou

Ovlivňuje naše krajina naši duši?

Vnitřní krajiny

Českej zemi

Anaon aneb Krajina s kolektivní duší

Číňané a česká barokní krajina

Velký vztah, smysluplný bobr a virtuální krajina

Vody ohněm spoutané: J. W. Goethe na Komorní hůrce

Imaginativní průvodce zeleného muže

Maskovaný los a jiné příběhy

Bohemia Rosa aneb Klášter prevít a mrchožrout

Včely Neviditelného Probouzení místa

Právo na krajinu

Barevné přílohy

Ediční poznámka

Prameny ke studiu krajiny: co číst, nač se dívat a čemu naslouchat

Poděkování

O fotografiích Hany Rysové a vztyčování kamenů v nás

O autorovi

Tiráž

Václav Cílek

Krajiny vnitřní a vnější.

Texty o paměti krajiny, smysluplném bobrovi, areálu jablkového štrúdlu a také o tom, proč lezeme na rozhlednu

© Václav Cílek, 2002, 2005, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé, doplněné vydání (první elektronické).

Redakce Marcela Turečková.

Jazyková korektura Michaela Pohlreichová.

Obálka Martin Radimecký.

Není-li uvedeno jinak je autorem ilustračních kreseb Miloš Šejn a autorkou fotografií Hana Rysová.

Vydalo v roce 2012 nakladatelství Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz

(pdf - 395. publikace, 11. elektronická; epub - 396. publikace, 12. elektronická; mobi - 493. publikace, 37. elektronická).

ISBN 978-80-7363-334-9 (pdf)

ISBN 978-80-7363-335-6 (epub)

ISBN 978-80-7363-432-2 (mobi)

Předmluva

Chraňte svoji duši. Krajina jako obraz lidí, kteří ji obývají

Po roce 1868 se v dopisech anglického básníka Gerarda Manleye Hopkinse začíná stále častěji objevovat slovo „inscape“, tedy výraz pro vnitřní prostor či vnitřní krajinu jako protiklad vnější krajiny neboli „landscape“. Hopkins chápe „inscape“ velmi hluboce, je to pro něj jakýsi vnitřní vzor či rytmus, způsob, jakým je členěno něco prvotního a tvořivého uvnitř. Báseň vzniká, pokud se vnitřní krajina jeho duše setká s podobně uspořádaným rytmem vnější přírody. V tomto procesu se pak vytváří nová vnitřní krajina. A podobně jako v krajině působí vnější síly, tak i ve vnitřním prostoru nalézáme „instress“ neboli plastickou sílu, která způsobuje, že podoba vnější krajiny se vtiskává do podoby duše. Je to znepokojivý názor – rozhlédněme se a uvažme, jaká krajina nás vytváří?

Téměř ve stejné době, kdy Hopkins uvažoval o vnitřní krajině, byla jihočeskému spisovateli Josefu Holečkovi situace vcelku jasná: krajina vždy ovlivňuje duši člověka, ba národa, takže charakteristiku jeho vlastností je nutné začít popisem krajiny, ve které žije. Člověk vytváří k obrazu svému určitý typ krajiny, ale ta jej zpětně ovlivňuje a dotváří. Staráme-li se o krajinu, tak se věnujeme dvěma činnostem – péči o stromy, vody, petrklíče, brhlíka (jenž – jako veselý tarotový viselec – jediný z ptáků realizoval hermetickou zásadu, že „co je dole, je jako to nahoře“) a také o svoji duši. Tohle všechno se dnes mění, v krajině nežijeme, tou spíš jen projíždíme. Ale i česká příroda samotná – nechána sama sobě – podléhá „džunglizaci“ a vrací se ze stepního do lesního stadia.

Krajina se v 90. letech 20. století stala klíčovým pojmem přírodních, ale i některých humanitních věd. Jednak jsme ji začali v globalizovaném světě plném unifikovaných obchodních center a dálnic ztrácet, jednak jsme si uvědomili, že se něco děje i v naší vnitřní krajině; že abychom poznali, kdo jsme, nemusíme chodit k psychoanalytikovi – stačí se podívat z okna.

Tato kniha je rozdělena do dvou částí, z nichž každá obsahuje osm příspěvků. První část knihy je věnována skutečné, fyzické krajině, jejím proměnám a ochraně. Týká se zejména hospodaření s prostorem krajiny, celkového chudnutí reliéfu, ztráty horizontů i problému ochočené přírody. Vychází z textů, které byly určeny hlavně pro pracovníky ochrany přírody a „lokálpatrioty“. Jeden příspěvek je věnován paměti krajiny, jiný otázce, zda budoucnost města (a tím v naší malé zemi i krajiny) spočívá v jeho neustálém rozšiřování do amorfních suburbií, jež nejsou ani městem ani přírodou.

Tato část je sepnuta rozhovorem o duši krajiny a charakteru Čech s částí druhou, kde se již víc jedná o vnitřní krajinu. Hned první příspěvek je věnován jevu, kterému v Bretagni říkají „anaon“, jakémusi splývání duší mrtvých héroů, světců a básníků, které vytváří neustále doplňovaný genius loci. Další články se týkají ne-lidské postavy zeleného muže z gotických katedrál, problému, jak vypadali keltští bohové v druhohorách, ale i srovnání čínského pojetí krajiny oživené toky životních sil s barokní českou krajinou. Pokračuji popisem Komorní hůrky u Chebu jako nejmenšího vulkánu s největší historií a dotýkám se „sestupu do štol nejhlubších, kde Matky jsou“. Celek uzavírají Poutníkova pravidla o putování po posvátných místech a dosti obsáhlý soupis různých literárních i hudebních pramenů potřebných ke vstupu do krajiny.

Kniha představuje výběr asi třetiny textů, které jsem o krajině za posledních deset let napsal. Nemilosrdně jsem krátil, přeskupoval a doplňoval nikdy nepublikované materiály. Vypustil jsem citace, ale shrnul jsem nejdůležitější literaturu do zvláštního závěrečného průvodce. Hlavním motivem této knihy je nutnost chránit krajinu kvůli ní samé, kvůli živlům, skalám, vodám a životu; ale také kvůli sobě a vlastní duši.

Na severním úpatí hory Vítkova v únoru 2002, Václav Cílek

Živly jsou zaplaťpánbu v pořádku, to jen člověk se musí mít na pozoru, zatímco vesluje peklem.

Jack Kerouac

Poznámka: Pojem „inscape“ je rozebrán v knize W. H. Gardnera (ed.): Gerard Manley Hopkins. Poems and Prose, Penguin Classics, 1985.

Brhlík je podle Davida Storcha původně skalní pták. Po nepravidelných skalách se šplhá jinak než po rostlém stromě. Proto je brhlíkovi jako jedinému z našich ptáků jedno, zda leze hlavou nahoru nebo dolů.

Vnější krajiny

Ale prve, než se přiblížíme k lidem, je třeba ohlédnout se po krajině, jež všude souvisí s povahou a duševními vlastnostmi člověka, který v ní našel trvalý příbytek pro sebe i pro potomstvo. Krajina jihočeská vůbec je vážná, tichá, zádumčivá. Krása její kromě Šumavy není okázalá, vyzývavá, nápadná. Šumava jest víla, čarodějka, její družka u nás je pouze dcera pozemská. Není to krasavice pro ulici, pro trh, pro salón, pro společnost, pro dav. Neoslňuje, rázem neuchvacuje. Je to dívčina prostá, dobrého původu, spořádaných mravů a solidních zásad. Kdo ji poprvé spatřil, neupadá ve vytržení, nepadá před ní na kolena a neprosí ji probůh o štěstí, aby směl u jejích nohou zemřít. Ona ho nevábí, ani neodpuzuje, nýbrž jakoby cudností svou udržuje v uctivé vzdálenosti. Nevyžaduje obdivu, nýbrž porozumění. U naší krasavice musíš prodlet a zdomácnět… Jakmile jsi ji srdcem pojal, srdce od ní neodloučíš, ani kdybys byl od ní odtržen na sebedelší dobu a sebevětší vzdálenost… Mysl tvá vždy bude k ní zalétat a bude se ti zdát, že jsi nikdy neviděl sytějších barev, šťavnatější zeleně, pestřejších květů na lukách, jasnějšího vzduchu, blankytnější oblohy, útulnějších střech a hodnějších lidí…

Duše tvé se zmocňuje zvláštní tesknota, divný pocit, který podle mého vědomí z českého kmene mají pouze Jihočeši a který je úhelným kamenem jejich psychologie. Pocit, který, když se dostaví, prsa tíží a svírá, srdce hrozí se v kusy roztrhat, a přitom přece naplňuje niternou, duchovní blažeností. Je to prahnutí po čemsi neznámém, čeho není v tomto viditelném světě, dychtění po něčem dokonalejším, nežli život vezdejší poskytnout může, žal nad marností všeho, co na této zemi platí za krásné a radostné, a radost nad určitým tušením duše, že nad pozemskou marností je cosi pevného a stálého…

Josef Holeček, úvodní část románu Naši

Geologické základy české krajiny

Postavení v rámci Evropy

Do hloubek polí duši vnořenou, ptám se i odpovídám.

Ladislav Stehlík, Kořeny

Geologické průvodce vycházejí již od konce minulého století ve dvou městech – je to Paříž a Praha. Jenže v Paříži jsou geologické zajímavosti rozseté v okruhu téměř 50 km, zatímco v Praze nalezneme v hranicích daných městskou dopravou tolik geologických pozoruhodností, že by to stačilo na několik evropských hlavních měst. Sedíme tu vlastně v jakémsi zázračném kotli plném geologických příběhů. Dotýkáme se kouzla města a krajiny ne skrze W. A. Mozarta nebo F. Kafku, ale prostřednictvím dávných horstev, moří a pouští. Nepotkali jsme se nikdy s mamuty nebo druhohorními ještěry, ale sdílíme s nimi stejný prostor, i když odlišný čas. A do minulosti se dá putovat nejen strojem času, který ještě nikdo nesestavil, ale také meditací nad horninami, které krajinu vytváří.

Mají-li geologové nějakou základní čarovnou průpovídku, pak zní: „Český masiv je epivariská platforma.“ Pokusme se ji přeložit do srozumitelné řeči a začněme slovem platforma. To je takové území, kde se téměř všechny geologické procesy odehrávají pouze na povrchu. V hlubinách se nic nevrásní a ani tu nezuří nějaká závratná sopečná činnost. Platforma je něco jako podstavec pomníku, který stojí nehnutě, jen občas někdo nahoře vymění sochu za novou. Platforma – tedy podstavec – je zaplavována různými moři, nebo naopak řeky odnášejí povrchové vrstvy, ale to vše se děje jen na povrchu. Platformní vrstvy jsou vodorovné a spočívají přitom na všelijak prohněteném základu. Geologické výzkumy nám ukazují, že Český masiv je složen ze dvou jednotek. Ta spodní je tvořena zvrásněnými zbytky geologických horstev: bývají to žuly jako v Krkonoších či na Šumavě, ruly nebo ostrůvky prvohorních vápenců.

Ta horní jednotka je tvořena vodorovně uloženými druhohorními pískovci a opukami nebo ještě mladšími jíly, štěrky a písky, tedy usazeninami, které vznikly až po skončení horotvorných pohybů. Slovo „epivariský“ sestává ze dvou částí. V latině „epi“ znamená něco, co vzniklo později, tedy něco po-variského. Geologové mají zvyk pojmenovávat své útvary nebo vrstvy podle místa, kde jsou zvlášť charakteristicky vyvinuty. Řekneme-li o vápenci, že je devonský, neznamená to, že pochází z hrabství Devon v Anglii, ale že mu je nejenom podobný, ale že má také stejné stáří. Podobně např. bělohorské vrstvy sahají hluboko do severních Čech, ale nalézají se zde v podobném vývoji jako ve své základní lokalitě – tedy na Bílé Hoře v Praze. Stejně je tomu se slovem „variský“. V bavorském Vogtlandu leží město Hof, kterému kdysi Římané říkali Curia Variscorum. V Hofu kdysi působil slavný geolog E. Suess. Ten se zabýval místními horninami, jež v roce 1888 označil jako variské, a později rozeznal, že se jedná o stejný typ hornin, které budují pás masivů ležící mezi Portugalskem a Čechami.

Český masiv je vlastně nejzápadnější oblast variských masivů, které se táhnou od Cornwallu v Anglii, Centrálního masivu ve Francii a Vogézy až do Čech. Za Znojmem, Brnem a Ostravou již začíná geologická jednotka s jinými pravidly a poněkud odlišnými rostlinami i lidmi – Západní Karpaty. Těmi se v tomto textu zabývat nebudeme, jenom si připomeňme, že Čechy jsou oválné, do sebe soustředěné a poněkud izolované. Osou Moravy je měkké, široké údolí – úval, jímž vždy, a to již od mladšího paleolitu před 25 tisíci lety, putovala plemena a kulturní vlivy mezi Panonií a Polskem. Morava je více otevřená, přátelská a lineární. Její konce však leží geologicky i lidsky dost daleko od sebe a přirozené centrum, jímž je Olomouc či Kroměříž, nespojuje moravské kraje tak jako Čechy centrální vliv Prahy.

Koncem prvohor, asi před 280–320 miliony let, došlo k velkému vrásnění, kterému říkáme variské, a tehdy byly velkými tlaky a teplotami stmeleny různorodé horniny do pevných masivů, mezi které patří i Český masiv. Žádné další vrásnění již nějakým závažným způsobem Čechy nezasáhlo, takže ono zaklínadlo „epivariská platforma“ si můžeme přeložit v tom smyslu, že Český masiv vznikl během variského vrásnění a že všechny mladší geologické vrstvy na něm leží vodorovně a nejsou (až na výjimky) zvrásněny mladšími horotvornými pohyby. Je to ta situace, kterou vidíme třeba v České bráně nebo na svazích Petřína – skalnaté údolí patří variskému fundamentu, ale pískovcová čepička je již platformní.

Mluvíme-li o horstvu, tak se skutečně jedná o vznik nějakého pohoří, ze kterého dnes již zbývají právě ty hluboké kořeny hor, a nikoliv hory samotné. Kdybychom odstranili třeba Alpy, na jejich místě by zůstaly hlavně žuly a jejich přeměněné obaly – kořeny hor. Středočeský pluton a také většina pohraničních hor jsou vlastně kořeny dávných, velmi vysokých pohoří. Variské oblasti vytvářejí většinou výše položené, obvykle vlhčí krajiny s chudšími půdami, které byly lidmi kolonizovány později než sladké, černozemní oblasti, jež většinou leží na platformních sedimentech. Variské oblasti jsou častěji spjaty s hornickou činností a obvykle jsou zalesněné. Jsou to ty kraje, kam se jezdívá na houby a kde lidé bývají zarputilí těžkou prací.

Je základem architektury Čech astroblém?

Zeměpisci přiřkli Čechám kruhovou podobu. Když Filip Cluverius popsal Evropu jako spanilou královnu, použil Čech jako pupku. Jindřich Bünting zase vypodobnil Evropu jako dívku, na jejímž srdci umístil Čechy jako zlatý náhrdelník ozdobený drahokamy. S tímto tvrzením se téměř ztotožňuje Aventinus, který říká, že Hercynský les chrání český národ přirozenou hradbou jako srdce nebo loutnu. Já sám jsem nedávno dal vytisknout Čechy jako růži. Mají tvar překrásného amfiteátru a jako v takové stavbě jsou okrajové zdi, stupně a sedadla, tak i kolem Čech strmí do výše hory, jež je obklopují věčnou ochrannou hradbou.

Bohuslav Balbín (1621–1688)

Naše planetární soustava vznikala asi před 4,5 miliardami let chladnou akrecí – tj. postupným shlukováním a nabalováním zvláštního druhu meteoritů, tzv. uhlíkatých chondritů, které obsahují kromě uhlíku též některé plyny, vodu a jednoduché organické látky. Větší shluk takovýchto meteoritů fungoval jako gravitační past, přitahoval z prostoru jiné meteority, a tak se celý nepravidelně kulatý shluk meteoritů neustále zvětšoval jako sněhová koule. Byly to pravděpodobně dopady velkých meteoritů, které způsobily, že se větší část zemské koule roztavila a nově uspořádala. Nejhlouběji k nitru klesaly těžké prvky jako železo, pak následovala vrstva tmavých těžkých hornin s velkým množstvím rudních minerálů. Teprve poblíž povrchu vznikaly žulové horniny, obsahující lehký křemen a živce, a nejsvrchnější vrstva vytvořila světový oceán a atmosféru.

Hradiště na Kouřimi. Základním rysem Čech je parovina rozbrázděná hluboce zaříznutými údolími. Zbytky vyzdvižené paroviny nalezneme i v lemu pohraničních horstev na šumavských pláních nebo plochém hřebenu Krušných hor.

Během další jedné miliardy let vychytaly planety naší sluneční soustavy většinu velkých meteoritů. Povrch Země se tehdy podobal povrchu současného Měsíce nebo Marsu. Na rozdíl od těchto nebeských těles však pozdější geologické pochody – stěhování kontinentů a činnost vody – dávné meteoritové krátery, kterým se rovněž říká astroblémy neboli „hvězdné jizvy“, zcela zastřely. Přesto však v meziplanetárním prostoru existovaly bludné osamělé meteority nebo jejich shluky, které čas od času protnuly dráhu Země a s obrovskou energií dopadly na její povrch. Po svém dopadu často vytvořily obrovské krátery o průměru až několika desítek kilometrů. Dnes tak na povrchu Země známe zbytky asi 250 meteoritových kráterů pocházejících z různých geologických období.

V roce 1983 ohlásil profesor Bostonské univerzity M. D. Papagiannis objev dalšího meteoritového kráteru, který nazval Pražským impaktovým kráterem, protože Praha leží blízko jeho středu. Jedná se o oválnou strukturu o rozměrech 200×300 km pokrývající téměř celé Čechy. Papagiannis se opíral hlavně o tvarovou podobnost – na mapě Evropy si nemůžete nevšimnout rozsáhlé kruhové struktury v místech, kde leží Čechy. Českou republiku poznáte i na fyzické mapě a vůbec nepotřebujete pohled na politické hranice. Dodneška si nejsme jisti, zdá má prof. Papagiannis pravdu. V jeho prospěch mluví tvar Čech a promáčknutí zemské kůry pod Čechami. Na druhou stranu však dosud nebyly nalezeny horniny, které vznikají při dopadu velkých meteoritů.

Jsou-li Čechy skutečně obrovským meteoritovým kráterem, pak k dopadu meteoritu muselo dojít nejméně před jednou miliardou let. Pád meteoritu je schopen rozrušit zemskou kůru do hloubek 20–30 km a vytvořit tak kruhovou síť hlubokých zlomů. Během poslední miliardy let byla z území Čech odnesena v průměru asi 5 km mocná povrchová vrstva. Původní kráter již dávno neexistuje, ale zlomy zasahující hluboko pod jeho povrch se snad zachovaly. Zemská kůra se chová podobně jako slepený předmět, praskne zrovna tam, kde se už jednou rozbila. Český masiv byl v průběhu druhohor a třetihor zbroušen do vcelku fádní roviny, ale při vrásnění Alp, které nastalo stovky milionů let po pádu velkého meteoritu, začal opět praskat v místech původních zlomů. Jádro kráteru zůstalo nedotčené, ale podél jeho okrajů byla alpskými tlaky vyzdvižena pohraniční horstva, takže Čechy se opět začaly podobat původní, dávno zmizelé hvězdné jizvě.

Celá tato impaktová hypotéza je dosud velmi kontroverzní. Na druhou stranu je oválný charakter Čech nepochybný – dá se totiž pozorovat na plastické mapě nebo družicových snímcích. Kruhovou strukturu těchto rozměrů je možné nejlépe vysvětlit dopadem meteoritu, protože ostatní hypotézy – jako subdukční kaldera nebo archaická konvekční cela plášťového proudění – jsou složitější a ještě hůř prokazatelné. Co znamená impaktová hypotéza pro českou krajinu, je-li pravdivá? Především dává Čechám pěkný uzavřený tvar víceméně izolované kotliny s hlavním městem ležícím poblíž geometrického středu země. Maximum slovanského osídlení sahalo – zvláště na severu – poměrně daleko za dnešní politické hranice, ale postupem doby se slovanský živel stahoval do svých přirozených hranic daných pohraničními horami. V každém případě je izometrický tvar Čech a jeho přirozený horský lem určitým půvabem, a dokonce hodnotou české země, jak může potvrdit třeba občan státu Colorado. Kromě toho jsou důležité samotné zlomy, které při dopadu meteoritu vznikly. Petr Rajlich kdysi ukázal, že ložiska Českého masivu sledují nejenom soubor lineárních struktur – zlomů, ale také velký ovál. Znamenalo by to, že hvězdná jizva ovlivnila lokalizaci rudních ložisek, a tedy budoucí lidská sídla a cesty mezi nimi. Něco tady možná „hovoří“ přes propast jedné miliardy let.

A znamená-li to cosi z nějakého metafyzického či lyrického hlediska, je jistě sporné. Bylo by však lákavé uvažovat o kosmických a třebas blouznivých kořenech české krajiny a povahy, o touze návratu ke hvězdám a o neustálém střetávání vznešeně nebeských a prakticky zemitých poloh v srdci tohoto malého a nespolehlivého národa. Nic z toho se však naštěstí nedá exaktně dokázat.

Reliéf: rozlámaná parovina

Rozloha ramen mých je změřena podle tohoto kraje,

myslím se květem, jenž by právě byl z prsti té vypučel.

Přesně skloubeny kosti a věrně svalstvo mé hraje.

Dle rytmu povrchu země. Mám silný pocit, že sám v sobě jsem účel.

Richard Weiner, Sluncem svržený sok

Procesu, kdy z hor vzniká rovina, říkáme planace, doslova to znamená zarovnávání. Koncem prvohor musíme na území Čech počítat s nějakým, pravděpodobně velmi vysokým horstvem. Pak se Čechy na několik desítek milionů let stávají souší, vlastně téměř po celé druhohory. Během této doby panuje převážně teplé a v některých obdobích i vlhké klima. Hory postupně zvětrávají, rozpadají se na prach, písek a jílové minerály, které jsou unášeny do moře. Část Alp a Karpat je vybudována z materiálu, jenž původně ležel v Čechách. Koncem druhohor je postupně zarovnávána většina kontinentů. Říkáme tomu globální planace, protože zarovnané povrchy v té době vytvářejí hlavní typ reliéfu celé země. Má to ještě jeden dopad. Moře se změlčují a nakonec dopadnou jako lavor, do kterého dlouhou dobu sypeme různé usazeniny. Prostě přeteče. Jenže v tomto případě je lavorem světový oceán a ten, když přeteče, zaplaví kusy celých kontinentů. Globální planace je tedy v určitém momentu doprovázena globálním přetečením oceánu – transgresí.

Slovo „trans“ znamená „přes“. Tranzit je cesta vedoucí přes nějaké místo či přestup. Transport je doslova přenášení (základ „port“odpovídá slovesu nosit) a transgrese je pohyb moře přes pevninu. V té chvíli, kdy je pevnina příliš plochá, moře příliš mělké a navíc jej horotvorné pohyby dál změlčí, se moře pozvolna, rychlostí jen několika milimetrů za rok, přelije přes pevninu. Tehdy dojde ke křídové transgresi. Můžeme ji velmi dobře pozorovat třeba v Českém ráji, kde zanechala dnes asi 300 m mocné souvrství křídových hornin. Ty leží na variském podstavci jako poleva na dortu. Nejsou zvrásněny ani příliš rozbity zlomy.

Koncem třetihor a hlavně ve čtvrtohorách se do dortu s polevou zakousnou řeky. Vytvoří sevřená údolí – třeba kaňon Vltavy mezi Hlubokou a Mlčechvosty. Postupně se prohlodají až do hloubky přes 100 m a zanechávají po sobě štěrky a písky. Vývoj středních Čech si tedy můžeme představit jako sérii několika důležitých kroků:

1 – postupná sedimentace starohorního a prvohorního moře (asi před 400–800 miliony let)

2 – scelení různorodých hornin během variského vrásnění do jednolitého Českého masivu (asi před 300 miliony let, mladší prvohory)

3 – zarovnání variského horstva do paroviny (asi před 150–200 miliony let, starší druhohory)

4 – zatopení této paroviny mořem a usazení vodorovně uložených vrstev (asi před 100 miliony let, křídová transgrese)

5 – ploché území Čech vytváří obrovskou pláň s jezery, následuje vulkanická činnost a rozlámání Českého masivu na ploché kry (asi před 10–60 miliony let, třetihory)

6 – vznik hluboce zaříznutých říčních údolí (čtvrtohory, poslední dva miliony let)

Mnoho vlivů, mnoho vrstev, ale jeden příběh.

Fenomény se potkávají

To vše poskytuje spolu s pitoreskní scenerií okolní krajiny a kopci pokrytými vinicemi u Mělníka, rozpadajícím se hradem a se vznešeným tokem Labe pohled nevyslovitelné velkoleposti a melancholie. Celý kraj dýchá jakýmsi poklidem, který podivně kontrastuje s krásnou rozmanitostí scenerie a ještě víc s hlubokým a vřelým charakterem jeho obyvatel.

Charles Sealsfield, Rakousko, jaké je

Křídové moře ustoupilo. Bylo to poslední české moře a dlouho se nevrátí. Zanechalo po sobě plochou krajinu, ze které občas vyčnívá nějaký kopec. Klima je teplé a vlhké, což svědčí lesům, močálům a žábám. Na počátku třetihor můžeme prostředí v Čechách přirovnat k tropům někde v Malajsii nebo na Filipínách. V půlce třetihor je již chladněji, ale stromy jsou stálozelené, což znamená, že na zimu neshazují listy, tedy že mrzne asi jako dnes ve Španělsku. Prof. Němejc přirovnal klima středu třetihor k současnému subtropickému podnebí jižní Číny. Na úplném konci třetihor se podnebí ještě více ochladí a přijdou ledové doby. Nástup ledových dob – asi před 2,5 miliony let – přesně odpovídá počátku vývoje člověka, takže mnozí badatelé se domnívají, že lidoop, spokojeně „zahnívající“ v úživném teplu subtropického lesa, se musel začít starat. Musel být chytrý, když chtěl přežít, a to z něj udělalo člověka.

Vrch Dřínov se nachází severně od Prahy. Čechy můžeme zhruba rozdělit do dvou zón, ta první leží mezi Prahou, Kadaní a Hradcem Králové a zaujímá zhruba severní třetinu země. Jsou pro ni charakteristické nížiny, černozemě, teplomilná vegetace a nepřetržité pravěké osídlení obsahující přes 20 různých pravěkých kultur. Jižní část země je vlhčí, studenější a na většině plochy byla kolonizována až ve středověku. Vyprávějí se zde jiné pověsti, krajina je pod výrazným vlivem člověka sotva pár století. Divočina tu je blíž.

Starší třetihory známe jen z okrajových pánví Českého masivu – hlavně ze Severočeské pánve, z podloží mocných slojí hnědého uhlí. Víme, že odnos pokračoval na většině plochy Českého masivu. Na mnoha místech byly drobné pánvičky, některé pravděpodobně s močály, do jiných přinášely vodnaté kalné řeky vrstvy písku. Zdá se, že alespoň někdy fungoval monzunový cyklus, kdy období dešťů byla střídána dosti pravidelnými obdobími sucha – asi jako dnes v Indii. Střední Čechy ležely jen 100–200 metrů nad mořskou hladinu. Okrajová horstva (jako Krkonoše či Šumava) i vnitřní horstva (jako např. Brdy) ve starších třetihorách buď neexistovala, anebo byla nevýrazná. Na jih od Českého masivu se v několika mohutných cyklech stále ještě vrásní sedimenty mořské pánve Tethys. Obrovské síly se do Čech (na Moravu více) přenášejí jen zprostředkovaně, ale přesto způsobují zlomy zemské kůry či poklesy dna drobných pánví. Cesty Českého a Slovenského masivu se definitivně rozcházejí.

Český masiv si v průběhu alpinského vrásnění můžeme představit jako napůl samostatný blok, který je někdy pevně spojen s alpskou oblastí – a tehdy reaguje na její proměny, jindy však vystupuje samostatně a vzdoruje horotvorným tlakům. Naproti tomu Slovenský masiv, který je vlastně pohřbenou troskou variského pásma, blížencem Českého masivu, se během třetihor stále více přimyká do balkánského bloku a reaguje na jiné impulsy než Český masiv. Dělicí čarou mezi oběma masivy je mohutná zlomová linie táhnoucí se ve směru Vídeň–Kroměříž. Je laciné připomenout, jak se na této linii začínají lišit i lidé, ale je to tak.

Mimořádně velká změna se na celém světě odehrává na rozhraní starších a mladších třetihor. Je to období globálního tektonického neklidu. Na mnoha místech světa dochází k sopečným výlevům, k pohybům horstev podél již dříve víckrát využitých zlomů. Tehdy vzniká České středohoří. Mladé třetihory jsou zcela ve znamení říční činnosti. Plochou sníženinou Čech protékají řeky, mění svá koryta, vytvářejí občasná jezera a pak je zase zanášejí štěrky. Někdy ve spodním miocénu se dokonce zahloubí do skalního podkladu jako táhlá, široká údolí. Podívejte se někdy směrem od Tetína k Berounu nebo v Praze od hotelu Internacionál k Babě. Pod ní objevíte zbytek mírného svahu třetihorní řeky. Na něj navazuje kolmý sráz vltavského kaňonu, ale ten vznikl až ve čtvrtohorách, dokonce během posledního milionu let. Toto široce založené údolí bylo ještě ve třetihorách při dalším horotvorném pohybu zcela vyplněno říčními štěrky.

Celý Český masiv poklesal a řeky svými usazeninami zahlazovaly nerovnosti povrchu, svá stará údolí i jezerní pánvičky. Na některých místech tak řeky nakupily až několik desítek metrů štěrků. Původní reliéf byl pohřben, ale v geologii platí rčení „všeho do času“, nic není věčné. A čtvrtohorní řeky, když vyklízely stará koryta a prohlubovaly je na současnou úroveň, vyčistily stará třetihorní údolí. Tomuto procesu geologové říkají exhumace a doslova to znamená vyzvednutí něčeho pohřbeného, asi jako když vytahujete mrtvolu z hrobu nebo objevujete zapomenuté klasiky. V našem případě se jedná o odkrytí a oživení dávno pohřbeného prvku třetihorního světa. Krajinou třetihor se toulali tapíři a antilopy. V hustých lesích a na jejich mýtinách žila zvířata velmi podobná dnešním slonům, nosorožcům a jelenům. Na stromě jste mohli spatřit plcha a na travnatých plochách chytit křečka. V řekách žily škeble podobné současným druhům.

O čtvrtohorách hovoříme jako o éře člověka, i když počátky rodu Homo sahají do nejmladších třetihor. Čtvrtohory trvají posledních 1,8 milionu let, ale stáří předchůdců člověka je nejméně dvojnásobné. Do Evropy přichází člověk poměrně pozdě, asi tak před milionem let. Nevíme odkud – snad z Afriky, možná z Předního východu. Čtvrtohory znamenají velké střídání ledových a meziledových dob. Je to dramatické období plné klimatických zvratů a náhlých změn teplot. Je to jeden z nejproměnlivějších útvarů celé dosavadní geologické historie. Je to dynamické až katastrofické období, jaké člověku vcelku vyhovuje.

Pro české země znamenají čtvrtohory nesmírně mnoho. Nejen díky usazeninám, které zde zanechaly, ale možná ještě víc díky tomu, co řeka odnesla. Ve čtvrtohorách totiž vznikala říční údolí i samotná pražská kotlina se svým systémem říčních teras. Eroze vytvořila prostor pro města a sídla.

Čechy jsou v zásadě dvě krajiny v jedné – měkká parovina náhle přechází do skalnatých údolí jako na Kokořínsku nebo na střední Vltavě. V Čechách se tak potkávají měkké a tvrdé charakteristiky. Jako by se tu (jak říkal Jiří Sádlo) sešel Josef Švejk s Rabbi Löwem. Slovanská měkkost a líbeznost Smetanovy Mé vlasti se mísí s metalovým chorálem. A architektura? Ta buď zvýrazňuje a doplňuje přirozenou krásu krajiny (hrady, Ještěd), nebo ji zastírá neofunkcionalistickým podhoubím.

Vápencová skála ve Svatém Janu pod Skalou nese na svém temeni pravěké hradiště, jeskyni a kříž, pod kterým K. H. Mácha napsal svou první publikovanou báseň. Je to příklad tvrdé skalnaté krajiny uprostřed okolní měkké zemědělské krajiny.

Krajina jako neuronová síť

Britská škola krajinné archeologie má tendenci dívat se na krajinu jako na soubor průsvitných map, které jsou položeny jedna přes druhou. Každá mapa odpovídá určitému časovému řezu, který se kryje s určitým krajinným typem. Krajina je dynamická veličina, má svého předchůdce a následovníka, tzv. krajinný precendent a antecendent. Některé oblasti i hodně starých časových řezů se kopírují téměř beze změny do mladších vrstev. Jsou místa, kde se – jako například na Milešovce – lískové lesy nesmírně podobají české krajině časného holocénu. Doubravy u Ploučnice blízko Mimoně zase velmi připomínají krajinu mezolitických lovců a sběračů. Na předpolích hradišť můžeme procházet loukami z doby železné. Současná krajina je vlastně mozaikou různě starých krajin, která díky výstavbě a globalizaci postupně chudne. V každém časovém řezu nalézáme ohniska a sítě vztahů. Je zajímavé, že mnohá ohniska – jako jsou lidská sídla – se sama nemění, ale mění se síť jejich vztahů. Krajina je neuronová síť, ve které se vynořují a zapadají jednotlivé body, vztahy mezi body někdy mizí, ale jindy jen dlouze spí a neví se, zda je někdy něco či někdo probudí.

Hlavní časové řezy vývoje české krajiny v poledové době můžeme znázornit následujícím způsobem:

Před 12–18 tisíci let: doba ledová, tundra, občasné ostrůvky stromů, pahorkatiny jsou asi porostlé modřínem a limbou, Brnem chodí mamut a srstnatý nosorožec, na území ČR žije pár set či pár tisíc lovců a sběračů.

Před 10–12 tisíci let: postupné oteplování v několika výkyvech, tundra je i v nížinách nahrazována světlou březovou a tmavou smrkovou tajgou, další rostlinné i živočišné druhy se šíří směrem od Atlantiku, ale také podél Dunaje a přes Polsko.

Před 8–10 tisíci let: travnatá krajina se mění na lesní plochy, převládají mohutné prosvětlené doubravy, počet lovců a sběračů začíná dostupovat kritické úrovně, zemědělská revoluce je na spadnutí.

Před 4–8 tisíci let: první zemědělci obsazují černozemní oblasti podél velkých řek, zpočátku obdělávají volné plochy, ale postupně klučí les, doubravy ustupují v polohách nad 400 m bučinám.

Před 2–3 tisíci let: lidé osídlují pahorkatiny, počátek masivní kolonizace jižních Čech, ekonomický a demografický rozvoj vedoucí k rozvinutým kulturám železné doby, etnogeneze Keltů.

0–600 n. l.: klima se ochlazuje a zvlhčuje, plocha lesa roste, období velkých migrací a klimatických změn kolem klimaticky kritického roku 535 (chladné roky, morové rány).

600–1000 n. l.: stabilizace sídel, zejména v rámci již dříve osídlené černozemní oblasti.

1000–1200 n. l.: přelom v historii Evropy, rozvoj zemědělství, velký růst populace, postupná kolonizace krajiny, používání chomoutu a „objev“ koňské síly, odlesňování.

2. polovina 13. století: středověká revoluce, zakládání měst, základní rozdělení půdy na zemědělskou a lesní zůstane platné až do 20. století, pokračující odlesnění, půdní eroze.

13.–15. století: kolonizace posledních lesních celků v podhorských oblastech a na Vysočině. 16.–18. století: rozvoj sklářství, železářství a průmyslu, velké ničení lesů.

19. století: těžba uhlí zachraňuje zbytky lesů, růst populace, obrovský tlak na zemědělskou krajinu, počátek využívání průmyslových hnojiv a pěstování jetele, krajina je na mnoha místech holá, spasená kozami.

Do roku 1950: růst měst, řízené lesní hospodářství, pokračuje tradiční využívání krajiny.

1950–1990: dům hromadně proniká do volné krajiny, chaotizace a kontaminace krajiny, úrodné části krajiny měněny na široké lány, zbytek krajiny ponechán „džunglizaci“.

Po roce 1990: rostou urbanizované zóny kolem měst, vzdálený venkov se spíš vylidňuje, blahobyt ohrožuje krajinu víc než bída, postupné vyčišťování řek a menších sídel, hrozivá kontaminace způsobená automobilovým provozem.

Antropocén

V roce 1833 navrhl „otec moderní geologie“ – anglický právník Charles Lyell – slovo Holocene, které mělo označovat geologickou epochu, v níž žijeme – doslova „celé, nové období“. Termín však byl přijat až na mezinárodním geologickém kongresu v Bologni v roce 1885 ve smyslu, že se jedná o období po poslední době ledové, tedy o postglaciál. Dnes holocén definujeme jako přibližně posledních 12 tisíc let. Hranice je více méně umělá, ale je vázána na skutečný profil skandinávských rašelin, a to do vrstvy, kde se náhle mění flóra doby ledové na flóru smíšených lesů. Volba místa je důležitá, protože kontinentální ledovec ustupoval skoro 6 tisíc let, takže hranice mezi pleistocénem a holocénem má charakter časové transgrese.

V průběhu holocénu se člověk postupně stával novou geologickou silou, což vědci rozeznali překvapivě brzy. G. P. Marsh publikoval již v roce 1864 knihu Člověk a příroda. Velký ruský geochemik V. I. Vernadský v roce 1926 rozpoznal vzrůstající moc lidstva, které se vymaňuje z biosféry a prostřednictvím rozvíjejícího se vědomí získává stále větší vliv na své prostředí. Odtud byl jen krok ke slovu noosféra – tedy oblast rozumu, které pomáhal rozšířit francouzský jezuita Teilhard de Chardin. Obvykle slyšíme o růstu lidské populace, ale také počet domácího dobytka je globálně těžko udržitelný – dnes je ho 1 400 milionů! A pár dalších údajů: lidmi bylo přeměněno 30–50 % povrchu souše; dnes je ročně vázáno do syntetických hnojiv více dusíku, než vůbec existuje ve všech přirozených zemských ekosystémech; více než polovina dostupné pitné vody je využívána lidmi; úpravy pobřeží vedly k vykácení 50 % mangrovových lesů, člověk zasahuje do globálních cyklů většiny prvků. Z těchto důvodů navrhl atmosférický geochemik Paul J. Crutzen společně s E. Stoermerem termín Anthropocene pro období, kdy se lidské aktivity stávají jednou z velkých globálních sil. Jako začátek antropocénu navrhli konec 18. století, ačkoliv si jsou vědomi toho, že se opět jedná o umělou hranici. Tato hranice se přibližně kryje s objevem parního stroje Jamesem Wattem v roce 1784, dále Velkou francouzskou revolucí či koncem baroka ve střední Evropě.

Příštích sto tisíc let

Klimatické modely ukazují, že kdyby svět fungoval přirozeně, jako kdyby tu lidé nebyli, tak by během dalších pěti tisíc let došlo k částečnému ochlazení. Za dalších patnáct tisíc let bychom se pravděpodobně propadli do doby ledové. Ve Skandinávii by začal růst ledovec, který by se postupně roztékal na všechny strany, až by tak asi za 50 tisíc let (nebo ještě později) pohltil zhruba severní polovinu Německa a Polska. V Čechách bychom měli krátké horké léto a dlouhé suché zimy. Žili bychom si asi na úrovni Jakutska, a pokud bychom měli dost energie, tak by to nemuselo být úplně katastrofální. Možná by se urodily i některé odrůdy obilí. Vadily by nám prašné bouře a bouřlivé jarní tání, za zemljankou bychom nenarazili na jelena, ale na soba.

Podle klimatických modelů není zcela jisté, jak mnoho lidé klima ovlivňují. Všechny však mají některé shodné rysy – počítají s tím, že přijde doba ledová, ale nemají jasno, zda to může být za 10 či 60 tisíc let. Úvahy se zde pohybují v podstatě v rámci sci-fi, protože si v měřítku desetiletí či staletí umíme dobře představit velmi nepříjemnou globální změnu klimatu, ale je možná i situace, že v dlouhodobé perspektivě nám naši potomci budou vděční, že jsme odsunuli začátek ledové doby. Pokud o budoucnosti můžeme vůbec něco relevantního říct, jedná se o dva zajímavé postřehy. První je ten, že i nadále bude zemský klimatický systém oscilovat v režimu ledových a meziledových dob. Druhý se týká odbourávání oxidu uhličitého, který se uvolnil při spalování fosilních paliv. Návrat k přirozenému stavu bude trvat podle různých modelů nejspíš několik desítek tisíc let. Již teď jsme na tisíce let ovlivnili klimatickou budoucnost planety.

Podstatná je jedna věc. Není cesty zpátky. Některé jevy v přírodě mají cyklický charakter – příchody ledových dob, pobřežní eroze a akumulace, obnovování tajgy, přemnožování hlodavců. Jiné situace jsou tady jen jednou a nemají žádné vyzkoušené řešení. Právě v tomto bodě vývoje nejenom české krajiny, ale celého zemského systému se dnes nalézáme.

Geodiverzita a změny české krajiny

Geodiverzita zahrnuje celou šíři zemských rysů, včetně geologických, geomorfologických, paleontologických, půdních, hydrologických a atmosférických prvků, systémů a procesů.

Australian Natural Heritage Charter, 1997

Úvod – vymezení pojmu

Výraz „geodiverzita“ u nás pravděpodobně jako první používal v přírodovědných rozhovorech V. Ložek, aniž by tento pojem nějak dále propracoval. O biodiverzitě jsou napsány celé monografie, zatímco pojem „geodiverzita“ se téměř neužívá. Teprve nedávno jsem jej nalezl ve výše citované Australské chartě přírodního dědictví. Geodiverzita je „základnou“ podstatné části biodiverzity, která vůči ní vystupuje jako „nadstavbový“ jev. Příkladů, kdy geologické a geomorfologické charakteristiky určují typ porostů, je nepřeberné množství – od skalních stepí až po lužní lesy či údolní fenomén. Obojí – „to biologické“ i „to geologické“ – je tak úzce spjato, že je sice vnímáme jako přirozenou jednotu, ale málokdy se na takový přírodní celek díváme jenom z hlediska věd o Zemi. Je třeba upozornit na nutnost cílené ochrany geodiverzity, o které donedávna víceméně automaticky převládalo mínění, že se – na rozdíl od rostlin či živočichů – chrání sama.

Při vypracovávání seznamu chráněných či evidovaných geologických lokalit jsem uvažoval o geodiverzitě jako o jedné ze základních kategorií ochrany neživé přírody. Definičně ji považuji za substrátovou a morfologickou rozmanitost určitého území. Australská definice je detailnější, zahrnuje hydrologické a mikroklimatické poměry území a bere v úvahu možnost existence cenných paleontologických lokalit. Rovněž v sobě obsahuje předpoklad, že geodiverzita podléhá přirozeným procesům proměny. V dosavadních pracích týkajících se ochrany přírody je pojem geodiverzity v podstatě obsažen v řadě jiných, často obtížně uchopitelných pojmů, jako je stanoviště nebo krajina. V posledních několika letech se stále více začínají uplatňovat geologické aspekty ochrany přírody – např. při tvorbě geologických parků. Domnívám se, že právě geodiverzita se může či musí stát jedním ze základních pojmů ochrany přírody a krajiny.

Příběh rýhy pro telefonní kabel

(Text byl psán před velkou povodní roku 2002.)

V poslední době jsou díky plynofikaci a zavádění telefonů hloubeny desítky kilometrů dlouhé rýhy, které dosahují až k podloží, takže můžeme dobře sledovat, jaká byla původní geodiverzita krajiny a kdy došlo k jejímu ochuzení – o tom nás informují úlomky škváry, cihel a pravěkých či novověce glazovaných střepů. Systematicky jsem v posledních letech procházel řadu rýh, které byly hloubeny v Českém krasu. Vyjděme teď podél rýhy Telecomu od karlštejnského nádraží směrem na Liteň a podívejme se, co se s krajinou stalo.

Rýha nejprve běží od železnice širokou nivou až k bokům údolí. Profil je tvořen, a to i ve výšce 5–6 m nad současnou hladinou Berounky, hnědými povodňovými hlínami. Podle hnědě glazovaných střepů kameniny poznáme, že tak vysoko zasahovaly v posledních 150–200 letech povodně. Občasné kameny v jinak jemnozrnných hlínách mohou mít jediný původ – byly přineseny roztávajícími ledovými krami. A když přehlédneme údolí a vyneseme si linii +6 m nad současnou hladinou řeky, zjistíme, že uvnitř této zatopené oblasti by při další velké povodni zůstalo několik stovek, ale spíš několik tisíc chat a domů. Rýha teď opustí nivu a šplhá se nahoru do strání – objevíme zde zbytky terasovitých políček či sadů. Na svahu bylo kdysi mnohem víc různých rokliček – dnes jsou zaneseny hlínou a úlomky docela moderních cihel (starých tak nanejvýš 100 let), leží až 1,5 m hluboko. Na jiných místech je patrné, že diabazové skalky zasahovaly až na povrch, ale byly asi již v 18.–19. století odlámány, aby nepřekážely zemědělství. Dnešní svah údolí je plochý, poměrně jednotvárný, ale ještě nedávno byl rozbrázděný údolíčky a zvýrazněn nevysokými skalkami.

Rýha se postupně vyšplhá až na „náhorní plošinu“ podél golfového hřiště. Zde naopak na troskách zemědělských terásek vznikl jakýsi kokpitový reliéf malých kopečků a depresí. Ochraně přírody a nám, kteří jsme jí nedávno radili, golfové hřiště nevadilo, ale to jsme nevěděli, že takové hřiště musí být porostlé specifickým trávníkem, kvůli kterému je nutné poněkud „podusit“ místní travní společenstva. Rýha nyní v délce jednoho kilometru prochází rovnou zemědělskou krajinou, kde zdánlivě není co zkazit. Jenže hned za hřištěm narazíme na pohřbenou slatinu s černou hutnou půdou, která obsahuje zarezlé stonky dávného rákosu. O kousek dál ležel nejenom další mokřad, ale náhle se tu k povrchu zvedala skalní hradba kontaktně metamorfovaných liteňských břidlic. Dnes je zde kukuřičná poušť, ale ještě nedávno byla tato jednolitá plocha, chlouba každého JZD, systémem několika polí oddělených mezemi, které ležely na přirozených zlomech reliéfu. Mezi políčky pak ležely dvě pramenné mísy a nejméně jedno bahnité jezírko. Tušíme zde čolky, úpolíny, vstavače a možná zde hnízdily kachny jako v dodnes existujícím mokřadu nad Tetínem.

Podobný obrázek se opakuje i dále směrem k Litni – rýha ukazuje další meze, nějaký skalní výchoz, drobný pramen, několik domů stojících podstatně blíž silnici než dnešní bytovky. Tam, kde ještě nedávno existovala vedle sebe řada stanovišť, v krajině s vysokou geo- a tím i biodiverzitou máme dnes tři segmenty krajiny: jedno velké pole dole v nivě, jeden zarovnaný svah a jedno další pole na plošině. A něco podobného ukazuje i rýha vedená od Berouna k Tobolce a dál na Brdy i řada dalších sond rozesetých po celých Čechách. Necitlivé využívání krajiny odvedlo svůj podíl, ale můžeme pozorovat ještě něco jiného, co vychází z psychologie člověka. Nazval bych to „linearizujícím a planačním pudem“, který člověka nutí zarovnávat svahy, napřimovat koryta, odstraňovat i takový přírodní chaos, který je plodný. Viděl jsem chataře, který nebyl líný odtáhnout kamna 2 km do lesa a zavalit s nimi ústí středověké štoly, a myslím si, že chtěl z jakýchsi archaických pohnutek uzavřít vchod do podsvětí.

Ztráta geodiverzity

Literatura venkovského realismu konce 19. a počátku 20. století (dílo K. V. Raise, J. Holečka, K. Světlé a dalších) se opakovaně zmiňuje o odstraňování kamenů z polí, zhlazování a zavážení erozních rýh, scelování kousků polí do větších celků, pracném ukrajování pastvin a jejich přeměně na ornou půdu. V podhorských krajích byla dokonce vynášena na pole ornice z údolí. Hromady kamenů z polí na Českomoravské vysočině či v Českém středohoří, suché zídky v jižních Čechách či zarostlá terasovitá políčka na Kokořínsku jsou svědectvím staletí trvajícího zápasu o půdu. Tato kultivace krajiny byla doprovázena odstraňováním drobných přirozených útvarů – vyčnívajících skalisek, zavážením mokřadů a dalšími ztrátami geodiverzity. Terén byl však naopak členěn mezemi a rozrůzňován polními cestami, které se na svazích často měnily na hluboké erozní rýhy. Např. sprašová rokle v Zeměchách u Kralup, která dosahuje hloubky přes 15 m, pravděpodobně vznikla erozí polního úvozu. Zejména v některých kopcovitých krajích tak byl vytvořen nový, obvykle malebně členitý reliéf táhlých mezí, ale v rovinatých krajích musíme očekávat obrovitou, pomalou a soustavnou prací po staletí měněnou krajinu se značně sníženou geodiverzitou.

Krajina na dolní Klabavě ve 30. letech 20. století se dá popsat slovy autora z 19. století jako „pustá monumentální krajina“. Dnes jsou zde tisíce chat, parkoviště a smetiště. Rostlinných druhů však spíše přibylo, některé původní, cenné byly vyhubeny, ale nové, obvykle méně hodnotné se rozšířily. Současná příroda nějak připomíná současnou společnost (dobová pohlednice).

V některých oblastech měla značně negativní dopad dlouhodobá těžba surovin. Pálení vápna probíhá v Českém krasu a na mnoha dalších místech poměrně intenzivně již od 16. století. Pozorování z Maďarska (pohoří Bükk) i Slovenska (Zemplínské vrchy a jinde) ukazují, že těžba vápenců a výroba vápna probíhá nejprve sbíráním volných škrapových balvanů a posléze olamováním přirozených výskytů. Vůbec se dnes nedá určit, kolik volných vápencových balvanů, škrapových polí a malých skalek leželo např. v Českém krasu a na dalších menších vápencových výskytech, ale původně se muselo jednat o množství, které je nesrovnatelné s dnešním stavem. Při podrobnější prohlídce zjistíme, že zejména u malých vápencových ostrovů jsou olámány či zničeny všechny dosažitelné výchozy.

Velflík (1913–1917) zmiňuje, že „v Čechách nalézaly se druhdy hojně, nyní již jen pořídku ohromné osamocené balvany – zvláště žulové, z nichž mnohé průběhem druhé poloviny předešlého století padly za oběť stavbám železnicovým, použity jako dočasné lomy k získání výborného stavebního kamene“. Cituje příklad velkého a nádherného, 6 m vysokého kamene Baba na Kralovicku, který byl v roce 1913 rozbit na stavební kámen a odvezen do Plzně na 110 železničních vagonech. Méně nápadný je sběr drobných kamenů, použitých na stavbu vesnic nebo kamenných zídek. Při počtu několika tisíc vesnic existujících dejme tomu od roku 1250 se jedná o obrovské přesuny kamenných hmot. K celkovému číslu je dále nutné přičíst hmotu železničních těles, říčních navigací a různých technických staveb. Je otázkou, zda si vůbec umíme představit vzhled některých českých a moravských krajin před „velkým sběrem kamenů“.

Dnes si již neuvědomujeme, jak obrovskou proměnou prošly například naše řeky. O mramorovém oltáři v kostele Panny Marie na Malé Straně se dochovala zpráva, že byl postaven z velkého kamene, vytaženého z Berounky. Projdeme-li dnes vápencovým kaňonem Berounky, nenarazíme na jediný větší vápencový blok nebo vyčnívající skalisko. Kameny z řeky Vltavy byly odstraňovány nejméně od roku 1547 nařízením císaře Ferdinanda I., který se snažil podpořit obchod. Po roce 1640 přizval strahovský opat K. Fuka vojenské inženýry ke splavňování Vltavy. Nechal odstřelovat skaliska vyčnívající z vody např. u Zbraslavi, ale teprve po roce 1729 se podařilo „rozdrtit skaliska“ v řece a splavnit ji až ke Kamýku. Téměř půl tisíce let říčních úprav proměnilo mnohé evropské řeky z malebně nebezpečného živlu v krotké, bahnité kanály. Uvažujeme-li o původním stavu Vltavy nad Prahou, nalezneme vhodnou analogii ve střední Sázavě, která je sice podstatně menší, ale existují zde občasná skaliska, vyčnívající kameny a štěrkové výspy. V této souvislosti představuje kaňon Dyje v NP Podyjí zajímavý problém – dnes sice vypadá téměř nedotčeně, ale v pozdním středověku a v novověku se jednalo o krajinu, která byla více ovlivněna člověkem, než je tomu dnes.

Celé střední Polabí a mnoho jiných toků bylo zbaveno systémů několika generací slepých ramen. Představa, že místa jako např. Pardubice nebo Most byla přístupná jen po dlouhých haťových mostech vedoucích mokřady a odstavenými tůněmi, je dnes zcela fantastická. Rovněž zmizely kdysi tak četné říční ostrovy. Ze zemědělské krajiny se ztratily desítky pramenných mís a mokřadů.

Severočeská pánev je považována za jeden z nejvíc zničených krajinných celků světa. Podíváme-li se však na celý problém z hlediska dalších padesáti let, může se stát, že severní Čechy se stanou důležitou turistickou oblastí, která bude kombinovat horskou a lesní krajinu Krušných hor i rozsáhlé vodní plochy bývalých těžebních jam. Uhlí bude v té době vytěžené, prostředí celkově čistší, značná část krajiny bude bez lidských sídel. Budeme-li dnes správně rekultivovat krajinu, může být o nás jednou řečeno: „Zničili jednu krásnou krajinu, ale na jejím místě vytvořili jinou krásnou krajinu.“

Z pohledu posledního století je na tom asi nejhůř střední Polabí. Až do poslední třetiny minulého století se jednalo o široké údolí s četnými odstavnými meandry, tůněmi, lužními loukami a lesy, na které mimo rozsáhlou inundovanou oblast navazovala pole. Hlad po zemědělské půdě, regulace Labe, blízkost velkých průmyslových center, vodní a hlavně železniční doprava změnily toto území na hustě zastavěnou, industrializovanou zónu kanalizovanou Labem. Na systém říčních pláží v Čelákovicích – na Grado – jezdívalo před válkou na víkend až 35 tisíc lidí. Dnes je celé střední Polabí z hlediska rekreace mrtvou zónou. Jeho perspektiva je z hlediska dalších padesáti let menší než perspektiva Severočeské pánve. Na celém území se do značné míry nevratně (nelze obnovit meandry ani vrátit zastavěnou půdu) podepsal živelný rozvoj a neschopnost uvažovat dále než několik let do budoucnosti. Něco podobného se dnes týká příměstské zóny kolem Prahy a dalších měst, kde přibližně za padesát let začnou dosluhovat panelová města.

Hrad Střekov u Ústí nad Labem v roce 1870. Dnes pod ním stojí jez, který sice pomáhá lodní dopravě, ale stírá charakter krajiny a paměť místa. Další vodní díla mají stát na dolním Labi, ale z hlediska krajiny je vhodnější investovat do moderních lodí s malým ponorem než stavět další betonové stavby (xylografie, Květy 1870).

Tvorba geodiverzity

V euroamerické civilizaci dojde za rok k přesunům asi 20 t hornin a zemin na osobu. Jedná se zejména o stavební materiály, náspy dálnic, základové horniny, vápenec, asfalt a další suroviny. Na jedné straně je geodiverzita ničena, ale na druhé straně je rovněž vytvářena. Nakolik je tvorba nové geodiverzity žádoucí, závisí na tom, zda podstatně proměňuje ráz krajiny, anebo zda spíš zvýrazňuje a obohacuje její přirozené prvky. Mnoho zejména malých a tvarově členitých lomů obohacuje krajinu, ale lineární násep dálnice potlačuje její ráz. Obecně platí, že vytváření spíš menších vodních ploch a skalnatých odkryvů (tedy právě těch prvků, které postupně v minulých stoletích mizely) je žádoucí, ale větší změny jsou problematické a musí být posuzovány pro každý případ a pro každou krajinu zvlášť. Ochrana přírody je tak všude v Evropě stavěna před poslání nikoliv jenom ochránce mizející původní přírody, ale také aktivního manažera nového antropogenního prostředí, které je směrováno do určitého cílového stavu – např. kombinace přirozené doubravy a geologického profilu v hlubokém dálničním zářezu.

Částečně odtěžený žulový balvan u Voděrad. V průběhu staletí zmizely z české krajiny tisíce volných kamenů a skalek. Umíme si dnes vůbec představit, jak vypadala česká krajina před úpravami toků a velkým sběrem kamenů?

Časová dimenze změn

Změny ve hnízdění ptáků, kvalitě lučních porostů, stavu lesa a podobných jevech jsou patrné v měřítku několika let. Zalesněná, odlesněná a zase zalesněná Šumava se dá prožít během jedné generace. Většinou máme pocit, že musíme chránit to, co se mění před našima očima. Podobně jako je geologický čas nesrovnatelně pomalejší, než je čas biologický, tak i změny geodiverzity byly v uplynulých stoletích spíš plíživě nenápadné, ale v souhrnu vyústily v celkovou změnu charakteru krajiny. Proto považuji za nutné, abychom si dobře rozmysleli úpravy, které v krajině provádíme. Je technicky snadné zničit skalku překážející v dopravě, ale mějme přitom na paměti, že podobných skalek už bylo na daném území zničeno nejspíš několik a že již nebudou nikdy vráceny na místo. Krajina chudne kámen po kameni.

Mikroklimatická diverzita

Australská definice geodiverzity zahrnuje do tohoto jevu i klimatické a mikroklimatické poměry. Tento přístup je zejména v obdobích globálních klimatických změn ochranářsky a prakticky obtížně realizovatelný. Přesto existují případy systémů, které jsou na mikroklimatické změny extrémně citlivé.

Případ první – podmrzlé sutě: jedná se o soubor asi 25 suťových polí, které jsou dlouho do jara či léta buď podmrzlé, nebo silně podchlazené. Na tuto polohu jsou vázány glaciální relikty zejména etnofauny. V rámci střední Evropy se jedná o jedinečný fenomén – např. na území podstatně většího Německa není tento jev znám. Udržení suťového ekosystému je přímo závislé na správné rychlosti proudění studeného vzduchu. Pokud v dolní části sutě vykopu geologickou sondu nebo past na hmyz, mohu změnit proudění vzduchu a lokalitu zničit.

Případ druhý – jeskynní prostředí: rychlost růstu krápníků závisí na míře nasycení sestupujících roztoků oxidem uhličitým. Pokud prostor nad jeskyní zbavím půdního pokryvu nebo provedu velké vegetační změny – např. odlesnění – , měním tím rychlost průsaku vod. Tak se může stát, že srážková voda snadno proniká do jeskyně, teprve zde se sytí oxidem uhličitým a místo toho, aby krápníky srážela, je koroduje.

V obou případech představuje udržení správného mikroklimatického systému nezbytnou podmínku zachování lokality.

Případ třetí – lužní lesy: stabilita tohoto nádherného ekosystému do značné míry závisí na každoročních povodních, na tvorbě nových jesepů, čerstvých nárazových břehů, na sesouvajících se březích a tůních po jaru zaplněných vodou. Postavte hráz – poškodíte přírodu.

Charakteristickým rysem evropské krajiny byl náhlý kontrast mezi sídlem a krajinou. Vesnice Mlázovice na pohledu ze 30. let 20. století je obklopena nárazníkovou zónou zahrad, ale pak už leží pole a les. Dnes je krajina víc promísena s lidskými sídly a její krajinná krása neustále ubývá.

Pud planační, kanalizační a linearizující

Mnoho problémů ochrany památek, lesa a životního prostředí obecně má svůj psychologický základ. K ničení vesnice a k neuvážené zástavbě měst přispěly v poválečném období životní názory prvních stranických funkcionářů, kteří v mnohých případech pocházeli právě z těch malebných, ale tehdy značně bídných chaloupek a historických domů, jež nenáviděli a snažili se je nahradit něčím jiným. Mnohdy obludný výsledek chátrajících panelových domů na okraji vesnice je dobře znám. Celým urbanismem, architekturou a využíváním krajiny ve 20. století probleskuje jakýsi primitivní neofunkcionalismus, který miluje pravoúhlé říční toky, zarovnaná obrovská pole, ploché střechy a jednoduché, avšak často nelidské geometrické prvky. Když Le Corbusier podával v roce 1929 návod pro město zítřka, psal: Rovná plocha je ideálním místem pro současné město. Všude tam, kde dochází k přehuštění dopravy, poskytuje rovné místo možnost tento problém normálně řešit. Řeka by měla téct daleko od města. Je to jakási tekutá železnice, nákladové nádraží a překladiště. Ve slušném domě neprochází schodiště pro služebnictvo přijímacím salonem – a to i když je služebná okouzlující, anebo když pohled na loďky těší oko chodce opřeného o zábradlí. Z tohoto pohledu by ideální částí budoucí Prahy bylo Jižní Město. Pozdním plodem takového typu uvažování je geometrizující a replikující suburbie. Dnešní životní prostor se však ve většině případů nese ve znamení opětovného nástupu složitých, nepravidelných prostorů s četnými sociálními i přírodními nikami.

To je dobře patrné v historických centrech měst (otevírání dvorků – obnova labyrintu), u revitalizačních projektů nebo rekonstrukcí zahrad. Doba se opět vrací k názoru, že nepravidelnost je vítána a geometrizace krajiny znamená její ochuzení. Většina přírodovědců má přírodní vnímání krajiny, ale mnoho techniků podléhá „inženýrské estetice“, podle které např. krajina s dálnicí může být esteticky hodnotnější než krajina bez dálnice, napřímený tok je „civilizovanější“ než meandrující řeka. Většina dosavadních inženýrských úprav krajiny byla nesena v „corbusierovském“ duchu, že pro člověka je nejlepší rovná, homogenní plocha krajiny, kterou je možné zcela ovládnout, kde je veškerá geodiverzita zcela potlačena.

Krajina jako odkladiště polofunkčních věcí

V rámci dokumentárního cyklu K. Čáslavského a P. Vantucha Hledání ztraceného času uvedla televize dokument o stavbě trati ze Vsetína do Bylnice. Z hlediska krajiny se jednalo o velmi důležitý doklad proměny obvyklé, nepříliš fotogenické scenerie blízkého okolí železnice. Protože zdejší flyš je velmi náchylný k sesuvům, bylo nutné dělat při stavbě trati rozsáhlé zářezy a terénní úpravy, které v době svého vzniku působily značně násilně, ale dnes dobře splynuly s okolní krajinou. Mnohem zajímavější však bylo srovnání tehdejšího a dnešního stavu nádraží a jejich okolí. Původní stavby stále slouží, ale vypadají hůř než v roce 1918. Je to dáno zejména obrovským množstvím různých přístaveb, kůlen, odkladišť věcí a strojů, které „by se jednou mohly hodit“.

Bača se stádem ovcí na Dlouhém vrchu u Litoměřic. Dlouhodobým pasením byla česká krajina před rokem 1950 silně odlesněna do podoby kulturní stepi. Dnes nastupuje lesní stádium a kdysi holé louky a skalnatá úpatí opět po staletích zarůstají. Přispívají k tomu i dusičnany padající s atmosférickými srážkami, které hnojí chudá stanoviště (dobová pohlednice, asi konec 20. let 20. století, foto Teo Exler).

Dnes je nemyslitelné, že by průměrně bohatý člověk složil svůj majetek do jedné truhlice či skříně, jak to bylo běžné ještě před druhou světovou válkou. Stejným způsobem, jako se naše domovy zaplnily věcmi a nábytkem, se zaplnila naše krajina různými kůlnami, garážemi a přístavbami, jež vesměs obsahují polofunkční haraburdí. A něco podobného platí o automobilech – nejenom znečišťují ovzduší, ale hlavně zabírají místo pro lidi nebo pro stromy. To hlavní, co bychom potřebovali, je změna konzumního vzorce chování směrem ke společnosti, jež bude potřebovat méně věcí, a tedy méně energie, a pak bude produkovat méně odpadů. Zatím se však můžeme bránit dalším rozvojem veřejné dopravy a regulací automobilového provozu. V následujícím století budou velká města procházet různými krizemi, na jejichž řešení budou vynakládány miliardy – např. na stavbu dlouhých vodovodních přivaděčů, dálničních obchvatů apod. Je však jednodušší investovat do důstojného a atraktivního života na vesnici, a tím předcházet problémům ve městech. Pomáhat městům se dá také tím, že se postaráme o vesnici.

Adoptuj si dálnici!

V globalizovaném světě je i příroda globalizovaná. Počátkem září 2000 se konala v pražském Obecním domě velká mezinárodní konference Natura megapolis – Příroda velkoměst. Hlavním tématem konference byla „městská ekologie“ a její budoucnost. V podstatě se jednalo o to, jak to udělat, aby vedle sebe mohli důstojně existovat automobily, lidé a příroda.

Ve městech bude již brzy žít kolem 70 % globální populace a lidská sídla pohltí kolem 12–15 % zemského povrchu. Ale přitom v městských aglomeracích přežívají ostrůvky sice narušené, ale přeci jen cenné přírody. V Praze můžeme pozorovat 2 000 druhů rostlin (v třikrát větším Římě jen 1 300 druhů), 126 druhů ptáků, ale také nenápadných 120 druhů drobných měkkýšů či 400 druhů pavouků. Praha – ale také Bratislava či Valencie – je jakousi skrytou přírodní rezervací. Není to tak samozřejmé – ve středu města Amsterdamu nalezneme jen necelých 200 druhů rostlin a třeba v japonských městech je situace ještě horší. Například v Ósace, postavené před dvěma tisíciletími na močálech řeky Yodo, rostlo až do 60. let zanedbatelných asi sto tisíc stromů. Dnes jich je půl milionu a s nimi se vrací i ptáci a motýli. Z hlediska druhového bohatství živé přírody by Praha byla naší nejhodnotnější přírodní rezervací!

Problém není v ubývání počtu druhů – ten se v Praze od 30. let dvacátého století příliš nemění, anebo možná i mírně vzrůstá. V evropské přírodě i v samotných městech nedochází k žádnému výraznému vymírání a ochuzování, ale děje se něco ještě podstatnějšího. Především je příroda fragmentována do malých celků. Místo dřívějšího velkého, a tedy stabilního lesa narazíme na malý lesík a skládku, skladiště, další lesík. V takovéto krajině žije podobný nebo ještě větší počet druhů než ve velkém lese, ale systém je zranitelnější. Hůř se vyrovnává se změnami, ale také přestává ovlivňovat okolní prostředí – zachycovat prašné částice z ovzduší nebo srážkovou vodu. Podobně jako vzrůstá zranitelnost civilizace vůči klimatickým výkyvům a např. i ropným šokům, tak je i příroda zranitelnější. Neznamená to žádnou bezprostřední katastrofu, jen se stále více posouváme k nějakému špatně určitelnému prahu stability, za kterým je nejprve přírodní a společenský chaos a pak nějaká nová (obvykle méně výhodná) stabilita.

Dalším z velmi problematických procesů je globalizace přírody. Podobně jako se na úrovni společnosti šíří jedna převažující kultura, za jejíž emblémy jsou považovány ony pověstné McDonaldovy hamburgery, tak i příroda je čím dál homogennější. Celá třetina z dvou tisíc pražských vyšších rostlin je cizího původu. Jsou to „ekonomičtí uprchlíci“ ze Sachalinu, Dálného východu, Ukrajiny a USA, kteří sem víceméně náhodně přišli a nalezli vhodné podmínky k životu. Jednou z nejběžnějších dřevin vnitřních částí Prahy je pajasan žláznatý, který pochází z Dálného východu a který se rozšířil díky tomu, že mu nevadí znečištěné a zasolené městské prostředí. Podobně se v zátoce zasypané odpadky, na které vyrostla čtvrť Tokyo Bay, šíří ke znepokojení japonských přírodovědců převážně evropské a americké druhy. V Chicagu se vedou ostré diskuse, zda mají kácet evropské invazní dřeviny, zejména řešetlák, který zahlcuje místní stanoviště. Na úrovni přírodních věd se tak vede stejná diskuse jako mezi politiky a strážci národních kultur: co s přistěhovalci, kteří ohrožují tradiční hodnoty původní populace?

Takto nenápadně začal počátkem 20. století velký útok na krajinu. Pusté údolí Berounky u Černošic se postupně stalo jedním dlouhým předměstím Prahy (dobová pohlednice, stav asi kolem let 1910–1915).

Obecná odpověď se pohybuje asi v této rovině: je nutné, aby existovaly dosti široké, a tedy stabilní oblasti s původní kulturou. Záměrně tady používám slovo „kultura“ ve smyslu, který zahrnuje jak lesní ekosystém, tak třeba loutkové divadlo. Dále je nutná regulace imigrantů, ale protože ta se nedá technicky zvládnout, tak nastupuje poslední a z hlediska většinové populace hlavní fáze – tou je sžívání se jak s vietnamským stánkařem, tak i dálněvýchodním pajasanem či novozélandským rodinným domkem.

Velký posun pozorujeme ve vnímání ještě nedávno opovrhovaných městských koutů. Les i půda má svou ekonomickou funkci. Dnešní hajný není fořtem, ale producentem dřevní hmoty. Pro přírodu zbývají buď rezervace, nebo plochy, kde sice mohou růst stromy, ale není to les s dřevorubcem. Jsou to hřbitovy, „pešuňky“, staré lomy a pískovny, nevyužitelné prostory.

Například v Londýně železnice obhospodařuje 800 km železničních náspů. Pro mnoho obyvatel města je denní cesta vlakem do práce jediným kontaktem s přírodou. Náspy navíc fungují jako významné biokoridory – trasy, po kterých se příroda v jinak zastavěném prostředí může šířit. Část náspů je dnes cíleně udržována jako dlouhé, úzké přírodní ostrůvky. Londýnský Wildlife Trust dokonce pro cestující vlakem publikoval informačního průvodce o přírodě, ptácích a zvířatech, kteří na náspech žijí a které je možné pozorovat na tomto velmi civilním safari. Podobná péče je věnována městským parkům a břehům řek. Je to nutné i z hlediska výchovy – městské děti bez přímého kontaktu s přírodou nejen nepochopí, proč je nutné ji chránit, ale také ochudí svůj život. V americkém Chicagu vzniklo hnutí „Adoptuj si dálnici!“, které má za cíl povzbudit místní komunity k přírodně bohaté a esteticky působivé „zahradní“ úpravě dálničních náspů jako jednoho z mála volných míst, kde je možné s městskou přírodou tvořivě nakládat.

Největším nepřítelem městské přírody je sobecký styl plánování města, neurvale uplatňovaná ekonomická nadřazenost bohatých investorů. Příkladů z ČR by se našlo dostatek, ale citujme alespoň Ruth Enis z Izraelského technického institutu. V letech 1918–1968 vzniklo pro Jeruzalém celkem devět územních plánů. Všechny z nich respektovaly duchovní tradice tohoto mimořádného města. Byly si vědomy toho, že spiritualita města úzce souvisí s tím, jak město zdálky vypadá. Už z panoramatu Jeruzaléma se dal poznat jeho význam. Prakticky se jednalo o vybudování pásu otevřených ploch a zeleně, který by Posvátné město izoloval od rozrůstajících se předměstí. Místo toho si tlak investorů vynutil výstavbu i těsně u hranic historického centra. Urbanista A. Kutcher tento typ územního plánování hodnotil slovy, která mají širší význam: Zásadní, obecně sdílené vědomí, že duchovní esence Jeruzaléma je nerozlučně spjata s jeho pohledovou hodnotou, je dnes ignorováno, dokonce se o něm ani neuvažuje. Místo toho se dnes prosazuje nový pohled na Jeruzalém – je to zdroj příjmů, který je nutno využít. Jeho duchovní a vizuální hodnoty jsou komodity, které je nutné prodat…

Ochrana geodiverzity

Dosavadní ochranářská praxe se ve většině případů zabývala geologickým podložím jako něčím, co sice patří zejména k vegetaci a již méně k živočišstvu, ale na co není nutné klást přímý důraz. Hlubší pohled, opřený o historickou analýzu, naopak ukazuje, že geodiverzita je podobně jako biodiverzita postihována změnami, postupně ochuzována, ale i nově vytvářena. Pracuje s jiným časovým měřítkem a odehrává se v široké škále velikostí. Je nutné ji rozeznávat jako samostatnou, různě provázanou kategorii ochrany přírody, která se postupně emancipuje od známější biodiverzity. V Evropě se tento proces projevuje například zakládáním geologických parků.

V konkrétní krajině je pak nutné si uvědomit, že nejenom geologické odkryvy, ale také vlastnosti substrátu, výška údolního dna, existence volných kamenů a dalších rysů reliéfu je hodnotou sama o sobě, tj. i v případě, že nevytváří stanoviště nějakých hodnotných biologických systémů. Koncepce geodiverzity má vzhledem k obrovským stavebním a těžebním přesunům hmot rovněž svoji cílenou futurologickou funkci. Má navrhovat takové úpravy terénu či půdního pokryvu, které jednou mohou vytvořit zajímavý přírodní kout.

A ještě jedno srovnání – Svatojánské proudy na Vltavě před stavbou přehrady a invazí chat, stav kolem roku 1910 (dobová pohlednice). Velkolepá krása jako někde na Yukonu.

O paměti krajiny a kamenu svatého Ivana na Bytízu u Příbrami

Tady jsem usazený se všemi svými slovy, jako košík plný zeleného ovoce, nedotčený.

Úlomky tisíců zničených dávných bohů se hledají v mé krvi,

chtějí se opět spojit a vytvořit své sochy.

Z jejich roztříštěných úst mi píseň stoupá do hrdla, vůně spáleného kadidla,

nějaký pohyb tajemného zvětralého kamene…

Nedívám se na zbořené chrámy, ale jen jak stromy nad ruinami pohybují svými

obrovskými stíny, svými kyselými zuby ukusují vítr, jenž jimi vane.

Ale já vím: za mým tělem se krčí jiné tělo

a kolem mne se mnoho dechů kradmo setkává jako noční zvířata v džungli…

Jenže já znám jen několik slov v jazyce kamenů,

pod kterými pohřbili mého předka zaživa.

Rosario Castellanos (1925–1974)

Několik let jsem téměř každý víkend procházel pravěké památky Čech, navštěvoval románské kostelíčky i kameny různých podivných tvarů. V lese na Bytízu u Příbrami, na okraji areálu uranové šachty, jsem konečně narazil na poutní kámen popisovaný samotným Bohuslavem Balbínem. Bylo to pro mne, jako bych někde na Yucatanu objevil zapomenutou mayskou pyramidu. Uvědomil jsem si, že kameny a různé drobné památky obecně jsou jedním z významných nositelů paměti a citového náboje krajiny. A pokud dneska uznáváme „památné stromy“ jako jednu kategorii ochrany přírody, mělo by totéž platit i pro památné kameny.

Krajina a paměť

Středoevropská krajina je přírodním i kulturním fenoménem daným různými způsoby využívání krajiny, jako je zemědělství podmiňující vznik kulturní stepi, rybníkářství, horské a podhorské pastevectví nebo hornictví. Na řadě našich chráněných území nechráníme ani tak „přírodu“, ale specifický a dlouhodobě stabilizovaný typ prostředí daný interakcí člověka a prostředí. Činnost člověka až do 19. století a někde až do 50. let 20. století krajinu spíš obohacovala, než ničila. Důležitým mezníkem se staly zejména napoleonské války, po kterých dochází k demografickému růstu a agrárně-industriální revoluci, jejíž výdobytky mají další pozitivní dopady na růst evropské populace. Zejména zavádění průmyslových hnojiv a pícního jetele přispělo k odstranění hrozby hladu, vedlo k další specializaci výroby a uvolnilo pracovní síly pro průmyslovou výrobu. Zároveň jsou napoleonské války jedním z posledních mezníků, kdy se širší lidové masy ztotožňují s úmysly vládce a dobrovolně přijímají životní styl založený na skromnosti, nebo dokonce na chudobě. Hromadné vystřízlivění vedlo k dodnes živému postoji docílit bez ohledu na prostředí co nejvyšší životní úrovně.

Tábor kolem roku 1870. Krajina není jen souborem určitých dílčích hodnot – jako jsou počty druhů rostlin a ptáků. Krajina je především určitá jednota mnohostí, které vytvářejí pocit, že někam patříme a že jsme tam doma. Krajina je nositelem důležité části národní identity a historické paměti. Město Tábor bylo díky národnímu charakteru husitství považováno v 19. století za posvátné české město, po druhé světové válce však získalo nepříjemnou pachuť posádkového města, dnes se opět proměňuje v krásné historické místo, ale jeho nynější genius loci bude záviset na tom, jaký vztah nalezneme k první reformě církve, občanské válce i opravdovému duchovnímu zápasu té doby.

Životní styl, demografický tlak i malý počet lidí přímo na krajině závislých (v zemích Evropské unie okolo 6–10 %, v USA jen asi 3 %) vede k nezájmu o prostředí a k degradaci celých krajinných celků. Naštěstí si v posledních letech celkovou ztrátu krajiny uvědomuje stále víc ochranářů, památkářů a urbanistů, což po celé Evropě i u nás vyúsťuje do programů péče o krajinu. Naším cílem je upozornit na jev, který J. Jeník označuje jako „homeostázi krajiny“ a o kterém hovoří J. Sádlo jako o krajinné autoregulaci, nebo dokonce o kybernetice krajinného genia loci. V obou případech je nositelem autoregulace či homeostáze paměť krajiny. Paměť je definována Slovníkem spisovné češtiny (Academia, Praha 1994) jako „způsobilost uchovávat vjemy a vybavovat je“. Sádlova definice je ještě přímější: „Paměť je schopnost regenerovat někdejší stav.“ Podobně považuje J. Jeník homeostázi krajiny za „stav, při němž hlavní činné prvky a hlavní řetězy vazeb krajinného systému jsou udržovány autoregulačními ekologickými procesy v quasistické stabilitě a při němž nedochází ke vzniku katastrofických zvratů“. Paměť krajiny tedy úzce souvisí s jejím udržitelným životem. Samotné slovo „paměť“ je složeno z předpony „pa“ či „po“ znamenající opakování děje, něco, co se děje stále znovu, a slova „mnít“ tedy myslet (viz V. Machek: Etymologický slovník jazyka českého, Academia, Praha 1971). Paměť je něco opakovaně myslitelného a tím i schopného regenerace, je něčím, co může zachránit před katastrofickým zvratem.

Baba u Drahomyšle. Osamělý smutek malých vztyčených kamenů.

Zkamenělý pastýř u Klobuk je nejslavnějším a největším českým vztyčeným kamenem

Hlavní prvky paměťové struktury krajiny

1. Reliéf. Základní paměť krajiny je dána jejím reliéfem, který určuje zejména směr vodních toků a hydrologický režim oblasti. Dojde-li ke změně reliéfu, jako např. při těžbě uhlí, je paměť krajiny nenávratně ztracena.

2. Klima a mikroklima má zásadní vliv na vznik a vývoj ekosystémů a často i reliéfu krajiny.

3. Substrát. Určuje a ovlivňuje druhové bohatství fauny a flóry, je nositelem mikrobiálního prostředí. Substrát může být naprosto odlišný od geologického podloží – příkladem jsou vápnité spraše na jinak oligotrofním podloží nebo kyselé, dekalcifikované výplně závrtů uprostřed krasových planin.

4. Využití a péče o krajinu. Představují lidský vklad do přírodních procesů. Paměť se zde projevuje zejména tím, že lidská sídla jsou opakovaně zakládána na stejných místech, trvá rozdělení krajiny na zemědělskou a lesní, po staletí jsou udržovány základní komunikace mezi sídly.

Paměť a citová hodnota krajiny

Ne vždy chráníme tu krajinu, která nám přináší užitek, ale téměř vždy jsme citliví ke krajině, kde se cítíme doma a kterou máme rádi. Kulturní antropologové znají celou řadu způsobů, jak dosáhnout onoho pocitu domova – patří mezi ně vytvoření optického a duchovního středu teritoria, vymezení jeho hranic, pojmenování krajiny pomístními názvy a polidštění krajiny pomocí příběhů a pověstí vážících se k určitému místu. Celá záležitost funguje i opačným směrem – pocit domova ztrácíme tam, kde došlo k narušení horizontu, kde nevnímáme hranice (např. stavba dálnice změní mentální mapu krajiny a její vymezení), kde mizí pomístní názvy i lokální příběhy. Zdaleka ne všichni místní patrioti vědomě počítají s tímto mnohokrát popsaným antropologickým pozorováním, ale jeho skutečnost dosvědčují akce ekologických iniciativ i publikace vydávané v místních muzeích. U regionálních publikací pozorujeme velké množství titulů vážících se k místním pověstem, ke kapličkám, smírčím křížům a památným stromům.

Podobně u celé řady akcí ekologických iniciativ, ať jsou již racionalizovány různými způsoby, vnímáme jako jeden z hlavních motivů zachování pocitu krajiny domova. Analyzujeme-li tento pocit pomocí pláten krajinářů nebo na fotografiích české krajiny, všimneme si několika základních motivů. Je to polní cesta, kříž nebo boží muka, chalupa ve stráni, pole a strom zasazený lidskou rukou. Zvláště objekty, jako jsou kapličky, upravené studánky nebo lípa v polích, jsou místy, kde prostřednictvím lidského objevujeme a prožíváme krajinu. Jsou to místa kontaktu světa lidí a světa přírody. Právem jim věnujeme velkou pozornost, protože jimi velmi často začíná náš vztah ke krajině.

Přitom je důležité, že ráz středoevropské krajiny a její krása vznikly intenzivním využíváním, že to krásné a hospodárné (dnes bychom řekli ekologické a ekonomické) nestálo v protikladu, ale dotvářelo se navzájem. A. Stifter (1805–1868) v povídce Popsaná jedlička (svazek Hvozd, str. 123, Růže, České Budějovice 1968) píše: V hloubce pod Skalou mají obyvatelé Horní Plané na slunci záhony, na nichž pěstují časně zjara sazenice zelí a později je přesazují na pole. Není známo, proč si lidé vyvolili toto místo, tak vzdálené od jejich obydlí, ale děje se tak po staletí. Lidé zkrátka říkají, že se jim zelí z žádného jiného místa na polích tak dobře nevyvede jako odtud, a pokusy, které podnikali dole v zahradách, dopadly špatně a sazenice později na polích zašly… Na skály totiž celý den svítí slunce, takže se v nich nashromáždilo teplo a udrželo se v nich déle než na jakémkoliv jiném místě. Tento úryvek je výstižným popisem trpělivého experimentování s krajinou a nalezení dlouhodobých ekonomicky i ekologicky využitelných mezí. A to je možné jen v krajině, kde paměť trvá. Z dnešního pohledu pak nález podobného typu, jako je políčko mezi skalami vysoko nad šumavskou obcí, představuje hádanku – bez Stifterova textu bychom nikdy neodhadli, že sloužilo k pěstování zelných sazenic.

Památné kameny

Památková péče počítá s pojmy, jako je krajinný monument nebo památné místo. Podobně používá ochrana přírody výraz památný strom a rozumí jím starý či významný strom nějakým způsobem domněle či historicky spjatý se slavnými okamžiky českých dějin, se slavnými osobnostmi nebo lidovými příběhy. Domnívám se, že podobně je zapotřebí uvažovat i o památných kamenech. Jedná se obvykle o menší přírodní, člověkem jen málo upravené kameny či skály, které jsou spjaty buď s historickými osobami a událostmi, nebo častěji s místními pověrečnými vyprávěními nebo lidovým kultem světců. Příklady takových kamenů mohou být prehistorické vztyčené kameny jako Baba u Drahomyšle, Zkamenělý pastýř u Klobuk nebo skaliska jako Lechův kámen v předpolí kouřimského hradiště či kameny domněle i právem spjaté s historickými osobami jako Sealsfieldův kámen v Podyjí nebo Máchův „Kostničí kámen“ u Kokořína.

Na okraji areálu uranové šachty na Bytízu u Příbrami stojí žulový kámen sv. Ivana, u kterého se již v baroku zastavovali poutníci na Svatou Horu. Je malý div, že zapomenutý kámen s křížem přežil u pracovního tábora bouřlivá 50. léta 20. století.

Dalším příkladem a impulsem k napsání této úvahy byl nález dnes již téměř neznámého, ale předcházející nejméně čtyři století hojně navštěvovaného kamene poustevníka Ivana v Bytízu u Příbrami. Kámen leží na samém okraji úpravny uranových rud (viz též stať Radioaktivní prameny v dodatcích), a jeho přežití jsem proto považoval za nepravděpodobné. Jedná se o plochý, 120 cm vysoký a 5 m dlouhý, nepravidelně trojúhelníkový balvan granodioritu okrajového typu středočeského plutonu. Kámen sv. Ivana leží na úpatí vrchu tradičně nazývaného Vrch sv. Ivana. Zde bylo lokalizováno několik zlatých dolů vázaných na krátké křemenné žíly nebo na rýžoviska mezi Bytízem a Dubencem. Celá oblast je známa jako Staré hory a její hornický rozkvět spadá před 19. století. Zlatonosné doly byly otevřeny ještě v roce 1915, ale bez velkého úspěchu. Dnešní povrch kopce je pokryt jednak drobnými granodioritovými skalkami a balvany, jednak mělkými rýhami, sledujícími zlatonosné struktury.

Na kameni je vztyčen žulový, 3 m vysoký kříž s rozvilinou, nápisem S. IWAN a letopočtem 1829. Na kameni je vyryto několik křížů a monogramy asi z 19. století. Místy je patrné přitesání jakýchsi klekátek. Zvláštností kamene jsou dvě polootevřené skalní misky. Na západní straně kamene se jedná o mírně upravenou polovinu skalní misky o průměru 50 cm a hloubce 40 cm. Pod křížem na jihovýchodním cípu kamene nalezneme dvoudílnou polootevřenou depresi o šířce 90 cm, hloubce 35 cm a délce 140 cm. Tato deprese, ve které se dá pohodlně ležet, vedla ke vzniku pověsti o tom, že zde odpočíval sv. Ivan, ačkoliv stopy v kamenech jsou v lidovém podání v Čechách obvykle připisovány sv. Vojtěchovi anebo čertům.

Tyto rysy kamene byly dobře známy již Bohuslavu Balbínovi (1621–1688), který kámen důkladně popisuje: Směrem k Bytízu se rozkládá hvozd s mohutnými stromy, hustou doubravou a celý zježený skalami. Je proslulý zvěří, zejména stády kanců, která se v létě a na podzim převalují v jeho mokřinách. Uprostřed hvozdu se tyčí mohutné skalisko v podobě kříže a trojhranu, navštěvované odedávna procesími. Jeden velký kříž a mnoho jiných zabodnutých tam do země dodává té končině posvátnosti. Lid pak tomu místu říká kámen sv. Ivana, jak to pojmenování převzal od předků. Ivan prý onu skálu obýval, zde se dlouho zdržoval a dny i noci trávil na modlitbách. Nemálo stop této jeho činnosti lze vidět na kameni. Kámen se rozestupuje, což je dílo lidských rukou, takže můžeš na jednom  místě pohodlně ležet (velká miska), na druhém podle libosti sedět a číst (malá miska), na dalším se zase modlit. Zkrátka máš pohodlí, ať ležíš nebo sedíš. Sám jsem to vyzkoušel.

Jeden pocit je velmi zvláštní – vzít Balbínovy Rozmanitosti a posadit se na místa, kde i on staletí před námi přebýval. Sdílet společný prostor, byť v jiném čase.

Prameny ke studiu krajiny: co číst, nač se dívat a čemu naslouchat

Základním pramenem ke studiu krajiny je především samotná krajina. Pak to je mapa. Pro základní orientaci v krajině volím novou sérii map 1 : 50 000, které jsou dostatečně přehledné i dostatečně podrobné a navíc obsahují solidní přehled o pamětihodnostech kraje. Nelze dost dobře zdůraznit význam turistických průvodců obou velkých sérií 50.–60. let a pak 80. let (Olympia). Byly sestavovány kolektivem autorů, kteří ještě měli čas se s krajinou osobně seznámit. Jedná se vlastně o malá vědecká díla maskovaná jako turistická literatura. Pozdější průvodce sice obsahují barevné fotografie, ale málo textu, který je obvykle silně zředěn. Rovněž klasické průvodce konce monarchie a první republiky obsahují často nedocenitelné údaje – to se týká i Ottova slovníku naučného. Dál si k ruce beru geologickou mapu a vysvětlivky (dají se v různých měřítcích koupit v prodejně Českého geologického ústavu na Klárově). Pak listuji přehlednými encyklopediemi vesměs z nakladatelství Libri. Jedná se zejména o tyto tituly:

Boháč Z., Poutní místa v Čechách, Praha 1995

Burachovič S., Wieser S., Encyklopedie lázní a léčivých pramenů, Praha

2001

Durdík T., Encyklopedie českých hradů, Praha 1995

Kolektiv, Kamenné kříže Čech a Moravy, Praha – 1. vydání 1997, 2. vydání

2001

Kolektiv, Zahrady a parky v Čechách, na Moravě a ve Slezsku, Praha 1999

Kovařík P., Studánky a prameny Čech, Moravy a Slezska, Praha 1997

Odehnal L., Poutní místa Moravy a Slezska, Praha 1995

Vlček P., Sommer P., Foltýn D., Encyklopedie českých klášterů, Praha 1997

Nechci na tomto místě zahlcovat čtenáře dalšími a dalšími knihami, ale chci popsat, jak se připravuji na vstup do krajiny. Další zajímavé encyklopedie se týkají loretánských kaplí, zámků, zvonic apod. Z hlediska pravěké turistiky jsou důležité tyto knihy:

Helšus J., Hluštík A., Kamenné otazníky aneb Megality v Čechách, Praha 1991

Sklenář K. a kol., Archeologické památky. Čechy, Morava, Slezsko, Opava 1993

Šarič R., Štěpánek P., České megality, Praha 1999

Kromě toho nově vyšly knihy o slovanských a keltských lokalitách a pravěkých pohřebištích.

Další typ publikací, jejichž význam je třeba zdůraznit, jsou sešitkové průvodce zejména z 50. a 60. let, jejichž celková informační hodnota nebyla nikdy později překonána. Je nutné je sbírat a opatrovat. Pak se dívám do sbírek pověstí nebo do jejich souhrnu zpracovaného M. Stejskalem v knize Labyrintem tajemna aneb Průvodce po magických místech Československa (Praha 1991). Já vím, že jsem nejmenoval mohutnou sérii Ottových „Čech“ ani Sedláčkovy „hrady“, ale nechci psát „úplný seznam“, to by se člověk pro samé čtení do krajiny vůbec nedostal.

Uveďme ještě něco důležitých krajinářských titulů s důrazem na poslední desetiletí:

Babka V. E., Země Máchova, in: Bidlo V. (ed.), Básník a Země, Litoměřice 1936

Beneš J., Bruna V. (eds.), Archeologie a krajinná ekologie, Most 1994

Blažek B., Problémy a výhledy českého venkova, Praha-Libčeves 1997

Cílek V., Hladil J., Tvorba postindustriální krajiny: lomy. Příkladová studie koněpruské oblasti, in: Archeologie a jeskyně, Praha 1997

Czudek T., Reliéf Moravy a Slezska v kvartéru, Tišnov 1997

Demek J., Obecná geomorfologie, Praha 1987

Demek J., Novák V. a kol., Neživá příroda. Vlastivěda moravská, Brno 1992

Dubravius J., O rybnících. Sborník filologický, Praha 1953

Gojda M., Archeologie krajiny. Vývoj archetypů kulturní krajiny, Praha 2000

Hadač E., Krajina a lidé. Úvod do krajinné ekologie, Praha 1982

Hájek T., Bukačová I., Příběh drobných památek, Praha 2001

Horník S. a kol., Základy fyzické geografie, Praha 1982

Klápště J., Paměť krajiny středověkého Mostecka, Most 1994

Kolektiv, Československá vlastivěda. Díl I. Příroda, Praha 1930

Kolektiv, Téma pro 21. století. Kulturní krajina aneb Proč ji chránit?, Praha 2000

Kolektiv, Tvář naší země – krajina domova, Praha 2001

Křikavová A., Obuchová L. (eds.), Krajina v dějinách člověka, Praha 1997

Kudrna K. a kol., Biosféra a lidstvo, Praha 1988

Ložek V., Příroda ve čtvrtohorách, Praha 1973

Navrátil I. (ed.), Valdštejnská loggie a komponovaná barokní krajina okolí Jičína. Z Českého ráje a Podkrkonoší, Semily 1997

Pavlík M. a kol., Regenerace historických budov, sídel a krajiny, ochrana památek, Praha 1998

Pleiner R., Rybová A. (eds.), Pravěké dějiny Čech, Praha 1978

Rubín J., Balatka B. a kol., Atlas skalních, zemních a půdních tvarů, Praha 1986

Sádlo J., Storch D., Biologie krajiny. Biotopy České republiky, Praha 2000

Schama S., Landscape and Memory, London 1995

Svobodová H. (ed.), Česká krajina dnes, Třešť 1993 Sýkora J., Venkovský prostor. Historický vývoj vesnice a krajiny, Praha 1998

Veselý J. (ed.), Ochrana československé přírody a krajiny II., Praha 1954

Vorel I., Urbanová M. (eds.), Inženýrská díla jako součást krajiny, Praha 2000

Zavřel J. a kol., Pražský vrch Petřín, Litomyšl 2001

Ano, je toho moc. A to dobře vím, co jsem opominul. Pokud bych měl někde začít, tak bych si přečetl text Jiřího Sádla Krajina jako interpretovaný text (ve sborníku Beneše a Brůny, Most 1994). Je to klíčový příspěvek, který vznikl na počátku 90. let a ovlivnil nás všechny. Dál bych prolistoval Ložkovu Přírodu ve čtvrtohorách a Gojdovu Archeologii krajiny. Nejlepší současnou knihou o tom, jak krajina funguje, je stručný a čtivý přehled J. Sádla a D. Storcha Biologie krajiny. Obrovské množství literatury je soustředěno ve špalíčku osmi sborníků z konference Tvář naší země – krajina domova.

Ale pojďme ještě dál. Je tu složka krajiny, kterou označujeme jako genius loci. Zde je nutnou literaturou monografie Christiana Norberga-Schulze Genius loci (Odeon, Praha 1994). Tuto knihu nelze nečíst! Navazuje na ni obsáhlá literatura, která se týká plánování města a krajiny. Rád bych zdůraznil důležitost Gehlovy knihy o sociologii města (viz níže):

Fórum architektury a stavebnictví, VII, 2000, č. 9–10

Fuchs B., Nové zónování. Urbanistická tvorba životního prostředí z hlediska sídelního a krajinného, Praha 1967

Gehl J., Život mezi budovami. Užívání veřejných prostranství, Brno 2000

Hoffmann F., České město ve středověku, Praha 1992

Honzík K., Úvod do studia psychických funkcí v architektuře, Praha 1944

Hruška E., Příroda a osídlení. Biologické základy krajinného plánování,

Praha 1945

Hruška E., Krajina a její soudobá urbanizace, Praha 1946

Hruška E., Urbanistická forma. Osídlení a plán, Praha 1947

Maier K., Urbanistická čítanka I, Praha 2000

Winter Z., Zlatá doba měst českých, Praha 1913

Žák L., Obytná krajina, Praha 1947

Pomalu se dostáváme do sféry kultury, literatury a vztahu ke krajině domova. Je přečasto dílem regionálních umělců, o nichž se dozvíme v místním muzeu, což je místo, kde se dají koupit publikace nikde jinde neviděné. Takzvaní regionální umělci, ať již literáti či malíři, jsou obvykle outsideři, kteří se nevěnovali uměleckým výbojům avantgardy, ale nějak tiše splývali s krajem. Málokteří jsou dnes známí či oceňovaní. Doba má ráda něco nového a oni byli spíš tradicionalisté. Doba má ráda vzruch, ale oni chodili do polí, kde vedli své sny a meditace. Mnozí z nich jsou druhořadí v umění, ale první v citu a poznání krásy. Jsou to skuteční učitelé skromných. Je zapotřebí je číst s krajinou před očima, jinýma očima a s jinými nároky, pak se v jejich díle odzrcadlí velmi dojemný a hluboký svět. Mnozí z těchto „Kleinemeisterů“ jsou opovrhovaní, podlehli socialistickému realismu, postavili se proti modernímu umění či si našli politické přátele, ale přesto mezi nimi převládají horoucí srdce. Dlouho jsem neměl rád českobudějovického sociálního grafika Karla Štěcha, který si v poválečném městě vybudoval silnou politickou pozici. Pak jsem se dozvěděl, že pocházel z tak chudé rodiny, že za neúrody a krize 30. let museli jíst trávu! Nemám ho rád dodnes, ale už mu víc rozumím.

Jmenujme pár titulů:

Almanach: Básně rolníků, Praha 1939

Čapek J. B. a kol., Kde domov můj?, Praha 1940

Čarek J., Chudá rodina z Heřmaně, Písek 1924

Květ J. (ed.), Má vlast. Česká krajina v díle našich malířů, Praha 1941

Maralík M. a kol. (eds.), České kraje. České a moravské krajiny v slovech našich básníků a v dílech našich umělců, Praha 1940

Věčné Čechy. Obrazy a vidiny z českých dějin v německé poezii, Praha 1940 (2. vydání)

Vrchlický J., Má vlast, Praha 1885– 1902

Další povinnou četbou je Bohuslav Balbín (Krásy a bohatství české země, výběr Z. Tiché, Praha 1986). K němu se dá řadit Jana Beckovského Poselkyně starých příběhů českých (I–III, Dědictví sv. Prokopa, 1879) a Hájkova Kronika česká (řada vydání, např. Odeon, Praha 1981). Důležitou monografií o vztahu člověka a krajiny je románová freska Josefa Holečka Naši (řada vydání, 1898). Úvodní stať tohoto románu, která vyšla samostatně pod názvem Jak u nás žijou a umírají (Odeon, Praha 1967), je vlastně folkloristickou studií, jejíž význam je pro pochopení spjatosti povahy člověka a krajiny zásadní. Schválně neuvádím dobře známá jména jako K. Světlá, B. Němcová, K. V. Rais nebo velkolepý román Antala Staška Blouznivci našich hor. Těch knih jsou plné antikvariáty a jen odvážný plavec touto zapomenutou „veteší“ bude po zásluze odměněn. Škola se na nás hrozně provinila, že jsme ta díla začali nenávidět. Je zajímavé číst Němcovou či Raise a při tom listovat mapami josefského či tereziánského katastru. Tento malý český svět je možné rozevřít dílem land-artisty Andyho Goldsworthyho nebo Zobecněnou estetikou od Rogera Cailloise (Odeon, Praha 1968).

Zastavme se ještě u krajinářů. Je jich příliš mnoho a do vysokého umění se jich ve 20. století (na rozdíl od století devatenáctého) dostalo jen několik. Mám rád grafika Karla Vika, který je též autorem knihy Mateřídouška (Praha 1940) či spoluautorem knihy Český ráj (Turnov 1930, 1. vydání). Z krajinářů nebudou zapomenuti mařákovci, kalvodovci, Jindřich Průcha či Jan Trampota, ale čas nepřeje ranému A. Moravcovi, R. Laudovi, J. Honsovi a zejména průměrnému umělci, ale velkému elegikovi českého venkova – Antonínu Majerovi. Musel bych jmenovat dalších dvacet jmen (namátkou S. Máchal – pozdní dílo, O. Hlavsa, F. Líbal), kdybych se chtěl dobrat určité, omezené reprezentativnosti. Dějiny umění 20. století jsou psány z hlediska výboje a pokroku. Až nám jednou pokrok zhořkne, budou možná napsány jinak, a tehdy objevíme ty zapomenuté. Jiným a rovněž důležitým pramenem znalostí o krajině jsou staré pohlednice, dokumentární filmy a pochopitelně fotografie. Světových „krajinářů“ je k nevyjmenování – snad mohu zmínit Richarda Dadda, který zabil svého otce a pak v blázinci kreslil trpaslíky, anglického „Mánesa“ – Johna Constabla, podivuhodného Cecila Collinse i opatrného Howarda Hodgkina.

A ještě pár slov o hudbě. Její spjatost s českou krajinou je evidentní, ale špatně se dokazuje. Nebudu mluvit o Mé vlasti (ta je možná víc o národě než o krajině), ale opět o menších a zapomenutých mistrech-kantorech. Česká krajina mi zní v díle těchto skladatelů:

Jan Adam Galina (1724–1773, Cítoliby u Loun)

Václav Jan Kopřiva (1708–1789, Cítoliby u Loun)

Jiří Ignác Linek (1725–1791, Bakov nad Jizerou)

Adam Václav Michna z Otradovic (1600–1676, Jindřichův Hradec)

Jakub Jan Ryba (1765–1815, Rožmitál)

Mohl bych jmenovat další – Segera, Brixiho či z novější tradice F. X. Thuriho anebo na Slovensku varhanní sbírky Pantaleona Roškovského či Jana Adama Šantrocha. Pokud bych měl někde začít, tak bych asi sáhl po Linkovi. Jde mi na tomto místě o něco jiného – krajina je široký, téměř bezbřehý pojem, který v sobě kombinuje hmotnou podstatu vnější krajiny a emocionální či duchovní náboj vnitřní krajiny. Je nutné se zabývat obojím. Původním sakrálním účelem hudby bylo nejspíš harmonizovat světy a profánním pak přinášet dobrou náladu a ulehčení. Ve středověku byla hudba jedním ze sedmi základů vzdělanosti, ani dnes nelze poznávat svět bez hudby.

A ještě jedna – pro tuto chvíli poslední záležitost. Velkou inspirací pro studium různých složek krajiny byla vždycky Anglie. Nejedná se mi teď o keltomany, ale o specifický, větším dílem nepřenosný vztah Angličanů, Irů, Skotů a Velšanů k tradici a krajině. Jsou nějak před námi – ať se to již týká hudby (nádherné partie v díle Arnolda Baxe či Vaughana Williamse), poezie (mnoho příkladů, např. A. E. Housman – A Shropshire Lad), krajinné archeologie či ochrany památek. Z mnoha titulů snad mohu jmenovat dvě knihy Olivera Rackhama: Trees and Woodland in the British Landscape (J. M. Dent, London 1993) a The History of the Countryside (Phoenix Press, 1986).

Není toho až moc?

Poznámka: Pokračování seznamu literatury a pramenů nalezne trpělivý čtenář v knize Makom (Dokořán, Praha 2004).

Poděkování

V oboru klasické přírodovědy mne nejvíc ovlivnil Vojen Ložek, v oboru metafyzickém pak Zdeněk Neubauer – jsem rád, že jsem s oběma mohl roky – byť na různých místech (Geologický ústav AV ČR, Centrum teoretických studií UK) – sdílet kancelář a hovořit. Nemohl jsem si přát lepší učitele. V přístupu ke krajině mě často nasměroval Jiří Sádlo a moji čeští i američtí studenti, se kterými jsem během posledních několika let strávil asi 400 dní v terénu. Musel jsem se připravovat a odpovídat, hodně jsem se naučil. Dál jsem vděčný řadě českých i slovenských jeskyňářů, kteří jsou tak podivně hluboce spjati s kořeny krajiny, že si to ani neuvědomují (Zdeno Hochmuth z Prešova, Smrťák z Tetína). Mívám z nich pocit, že jejich zájem udržuje trpaslíky při životě. Dalším inspiračním zdrojem byl okruh lidí kolem surrealistické revue Analogon a hermetické revue Logos (Martin Stejskal a D. Ž. Bor) a konečně, byť ne na posledním místě, mnozí pracovníci správ chráněných oblastí a ochrany přírody – budu jmenovat alespoň Milana Hliváka z Rožňavy. V oblasti umění krajiny a toků energií mne vždy těšilo setkání s Milošem Šejnem z Jičína, Vladimírem Kokoliou odevšad, Bohunkou Olešovou z Brna, Barbarou Froulou z Denveru a Janem Hendrychem. Hudebníka-krajináře jsem však nikdy nepotkal. Rád jsem se toulal krajinou a hovořil o literatuře s Jerry Zaslovem z Vancouveru. A mnoho dalších jsem nejmenoval.

O fotografiích Hany Rysové a vztyčování kamenů v nás

U malířů, básníků a fotografů krajin máme často dojem, že jejich dílo je jakoby otevření okna vedoucího ze sebe. Není ani tak sebestředným ztvárněním vnitřních pochyb a zrání, ale svědectvím o tom, v čem se rozpouštějí. Mnozí z nich neradi podepisují svá díla, protože to nejlepší pochází z prostoru za oknem. Většina historiků umění, do sebe zavinutých individuí, rázně zavírá okno a soustředí se na sebe nebo i na autora, místo toho aby podali paralelní výpověď o životě tam venku.

Další zmatení pochází z toho, že se vzděláváme, jako bychom žrali stránky knih. Čím jsme „vzdělanější“, tím jsme ke své škodě komplikovanější a nesrozumitelnější. Jednoduchá mysl je po určité námaze schopná pochopit složitou věc, ale složité mysli je jednoduchost uzavřena. Málo, a možná nejméně srozumitelné jsou jednoduché věci ležící před námi! Při prvním pohledu jsou tak obyčejné, že za druhý pohled již nestojí. A přesto prošlehává porozumění jako obousměrná schopnost dotknout se světa a nechat svět dotknout se nás. V takovém okamžiku však dílo i umělec stojí stranou a my se pohybujeme mimo katalogy a umělecké edice – tam, kde autor mlčí a svět hovoří, v slovech a zámlkách. „Zabývám se jen zřejmým,“ píše ve svém deníku Theodore Roethke, „protože to jsme už zavrhli“.

A přesto potřebujeme znát pár věcných údajů o autorovi a jeho díle. Hana Rysová se narodila odhadem tak před 30–60 lety, vyrůstala jako průmyslový grafik na Dobříši a neustále fotila lidi. Byla snad na všech rockových koncertech 60.–80. let a opíjela se v Semaforu. Pak začala víc chodit do přírody, nadávat na své dvě sestry a fotit kameny a stromy. Uvažovala, že se zase vdá, ale nechala toho, odjela do Indie a pak zase na Dobříš. Udělala pár výstav, zbavila se dalších několika mužů a přežila několik svých koček. Působí vyrovnaným dojmem a umí docela pěkně fotit.

Černobílá fotografie lépe postihuje nějakou hlubší, zamyšlenější stránku světa, protože nerozptyluje barvami. Je citlivá na rovnováhu mezi vnitřním a vnějším jasem zobrazované věci či člověka. Je víc soustředěná na světlo zevnitř, na struktury povrchu. Je dotykovější a tím si vysvětluji její větší hloubku – světa je lépe se dotýkati než rozeznávat jeho barvy. Samotné dílo Hany Rysové pro mne stojí někde mezi Emilou Medkovou s jejím citem pro světlo, strukturu a nalézání hotových, tiše výřečných věcí a Anselmem Adamsem s jeho „straight photography“, přehledným, okouzleným smyslem pro krajinu.

Zpočátku jsem na jejích fotografiích hledal známé a drahé kameny a liboval si, jak je její práce poctivá a nevtíravá jako dobrý dokument. Teprve později jsem si uvědomil, že její fotografie se vůbec nesnaží zalíbit vrátnému u hlavního vchodu, ale klidně a bezprostředně se vetřou zadem. Jsou působivé, ale velmi nenápadným způsobem. Myslím, že tato působivost je dána tím, že autorka sice zná krásu a náladu věci, ale ta pro ni není na prvním místě. Spoušť fotoaparátu zmáčkne v okamžiku, kdy pocítí nějakou dosti hlubokou spřízněnost – ne s tím, co vidí, ale s tím, co ji obklopuje. Je v tom něco jako propracovávání se k bdělému snění. A v tom je nejspíš její hlavní umění.

Probouzím se k snění a nespěchám s tím.

Cítím svůj osud v tom, čeho se nebojím,

učím se tím, že jdu, kam mám jít.

Theodore Roethke (1908–1963)

O autorovi

Václav Cílek (cilek@gli.cas.cz) se narodil v roce 1955 v Brně-Židenicích, ale rodina záhy přesídlila do Prahy a posléze na nějakou dobu do Tanzánie. Navštěvoval nejprve Dodoma schule ya sekondari ve střední Tanzánii, kde byl jediným bělochem (byla to nejveselejší škola jeho života), a posléze hornickou průmyslovku v Příbrami. Chtěl zůstat v Příbrami na šachtě, ale pak se dal na studium Přírodovědecké fakulty Karlovy univerzity (regionální univerzita v Praze), obor geologie ložisek. S určitou protekcí se mu podařilo dostat se na roční studijní pobyt k tankovému pluku v Jihlavě, který však skončil vzájemným rozčarováním. Nicméně byl vděčný za dosažený post pomocníka kuchaře v mobilní kuchyni. Jeho další život byl vcelku monotónní. Podle staré benediktinské zásady „stabilitas loci“ zůstal věrným jednomu zaměstnavateli – Geologickému ústavu AV ČR, kde se nejprve věnoval uranovým ložiskům a výzkumu měsíčních hornin, ale po roce 1990 se naplno vrhl na studium klimatických oscilací a změn prostředí v nejmladší geologické minulosti. Hodně lezl do jeskyní a starých důlních děl. Sedm let sloužil na částečný úvazek u Ivana Havla v Centru teoretických studií. Tehdy se vyvinula dvojitost jeho života (permanentní krize identity), se kterou se po ránu stává vcelku střízlivým vědeckým pracovníkem, ale po obědě naivním, nedělním filozofem nebo v lepším případě, jak říká eufemistický P. Kouba, „samostatným myslitelem“. Mnoho toho napsal, ale ne všechno by chtěl číst znovu. Za svoji práci získal řadu nevýznamných ocenění – např. u příležitosti jeho 40. narozenin mu byl v Národním muzeu předán trpaslík z umělé hmoty, který bohužel spadl na hlavu a udělal si v ní díru. O několik roků později mu u rotundy sv. Martina na Vyšehradě předal Zdeněk Pinc láhev irské (nikoliv skotské!) whisky. J. Sádlo o něm prohlásil: „Cílek ví úplně všechno, ale ví o tom tak 5–7 %.“ Je ženatý, má dvě dcery, žije v Praze, občas učí na různých univerzitách. Snaží se, aby nezapomněl na kresbu J. Petrboka, který ukazuje do jeskyně a říká: „Vole, tam je tvý místo!“

V posvátných nádržích není nic jiného než voda,

vím to, plaval jsem v nich.

Všichni bohové zhotovení ze dřeva či slonoviny

nejsou schopni věty. Vím to, plakal jsem před nimi.

Posvátné knihy Východu jsou jen slova,

prošel jsem je kdysi stránku po stránce.

O čem Kabír hovoří, je jenom to, co žil.

Když jsi něčím nežil, není to pravda.

Kabír (1440–1518)