Copyright © 2018 by Warren Farrell

Part VI copyright © by John Gray

“Your father was a jackass” cartoon on page 170 © Frank Cotham/New Yorker

Translation © Daniela Reischlová, 2020

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-845-5

Mé ženě Liz, sestře Gail, dcerám Alex a Erin,

zeťi Hutchovi a vnuku Finleymu

Warren

Mé ženě Bonnie

John

ÚVOD

Skutečně nastala krize chlapectví?

„Omlouvám se, že jsem muž.“

— david cunliffe, předseda novozélandské

strany práce, 2014

Uprostřed živého rozhovoru u večeře, které se účastnili bývalý guvernér, ministr, majitel PR agentury, dva spisovatelé a profesor z Kalifornské univerzity v Berkeley (tři muži a tři ženy, dvě z nich přesvědčené feministky), se jeden z hostitelů, spisovatel Sam Keen, zeptal: „Kdybyste se narodili v dnešní době, co byste byli raději – chlapec, nebo děvče?“

Všichni muži odpověděli „děvče“. A stejně odpověděly i dvě ze tří přítomných žen.

Na jiné večeři Melisa, dcera blízkého přítele, mé ženě Liz a mně oznámila, že je těhotná. Zeptal jsem se jejího manžela Andyho, na co se těší, jestli jejich dítě bude chlapec. Andymu se rozzářily oči. „Až bude miminko, těším se, jak ho budu zvedat hodně vysoko do vzduchu a jak se s ním budu kutálet. Nejspíš si ho představuju už trochu staršího, jak spolu blbneme a hrajeme si s míčem. A nemůžu se dočkat, až ho naučím rybařit. A hrát fotbal. Vzpomínám si, jak mě táta nechal obejít ho s míčem a dát gól. Když jsme se pak vrátili domů, první, co jsem volal na mámu, bylo, jak jsem porazil tátu. Rád bych pro svého syna udělal to samé.“

Později večer jsem se Andyho zeptal znovu. „Kdyby sis musel vybrat, co bys preferoval – kluka nebo holku?“ Na vteřinu zaváhal a pak vážným tónem odpověděl: „Holku. V dnešní době… v dnešní době holku.“ Když jsem se ptal proč, byl věcný. „Holky dneska můžou být, čímkoli chtějí, to kluci nemůžou. A u kluka bych měl větší strach, že to zvorá ve škole, nebo že propadne videohrám a podobně.“

Dívky samozřejmě stále čelí kulturním předsudkům, a to vnitřním i vnějším. Ale udivilo mě, že ačkoli si Andy intenzivně představoval, jak si se svým synem bude hrát, jeho touha po tom, aby měl jeho potomek co nejlepší život, přebila jeho představy o tom, jak k tomu může přispět, a nakonec tedy bylo jeho volbou děvče.

Dřív si většina otců přála, aby jejich první dítě bylo syn. Ale už tomu tak není. Andyho hlubší „otcovský instinkt“ – touha po co nejlepším životě pro jeho dítě převyšující touhu po tom, co chce on sám – je v souladu s tím, co si v dnešní době přeje většina otců: u nastávajících otců je téměř dvakrát větší pravděpodobnost, že budou preferovat dceru před synem.

U nastávajících matek je o 24 procent pravděpodobnější, že jako své prvorozené dítě budou upřednostňovat dceru.

V minulosti si většina z nás představovala, že u dcer je mnohem větší pravděpodobnost než u synů, že se v dospělosti nastěhují zpět k rodičům. Protože taková bývala realita. Ale už není. Dnes je u mužů mezi jednadvaceti a jednatřiceti lety o 66 procent pravděpodobnější, že žijí u svých rodičů, než je tomu u jejich ženských protějšků.

Poprvé v nedávné historii je pravděpodobnější, že muži žijí se svými rodiči než se svými partnery. Oproti tomu u žen je větší pravděpodobnost, že budou žít se svými partnery.

Kevinův otec William se mi svěřil: „Krátce po skvělé oslavě třicetin, kterou jsme mu uspořádali, se Kevin nastěhoval zpátky do svého dětského pokojíčku. Vzpomínám si, jak jsem si tenkrát říkal: ‚Tohle je důkaz, že jsem jako otec selhal.‘ Kevinovi jsem to nikdy nepřiznal, ale stále mě to trápí.“

Kevin nicméně otcův pocit studu sdílel. A bylo tu něco, co Kevina trápilo ještě víc: „Na jednom večírku jsme intenzivně flirtovali s jistou dívkou. Chtěl jsem jí navrhnout, že spolu odejdeme, ale k rodičům domů jsem ji pozvat nemohl, tak jsem flirtoval dál. Až pak nakonec řekla: ‚Je tu hrozný hluk. Nepůjdeme někam jinam?‘ Tak jsem navrhl bar. Podívala se na mě, jako kdyby se mnou něco nebylo v pořádku. Pak nasadila svůdný pohled, začala mi prsty přejíždět po knoflících u košile a řekla: ‚A co jít k tobě?... Bydlíš přece blízko, ne?‘“

„Vysvětlil jsem jí, že sice bydlím poblíž, ale u rodičů. Chtěl jsem se jí zeptat, jestli nemůžeme jít k ní, ale všiml jsem si, že jakmile jsem přiznal, že bydlím u rodičů, řeč jejího těla se úplně změnila. Omluvila se, že musí na toaletu, a když vyšla ven, zamířila rovnou ke své kamarádce a obě se na mě začaly pokradmu koukat a smály se. Nepamatuju si, že bych se kdy cítil víc zahanbeně.“

Na opačném konci spektra produktivity se nachází vysoce motivovaný chlapec. Co mají s Kevinem společného? Citlivost. A pocit studu. V atmosféře prosycené aférami Billa Cosbyho, Harveye Weinsteina a dalších padlých ikon vzbuzuje v citlivých chlapcích každý nově odhalený sexuální násilník, pachatel znásilnění a sériový vrah pocit studu, že jsou také muži. Představu o tomto studu, který ve věku patnácti let pocítil Royce Mann, si můžete udělat na základě úryvku z jeho básnické prózy z roku 2017, kterou prezentoval na akci iniciativy HATCH, globálního společenství, jehož cílem je povzbuzovat kreativitu.

… nedávno jsem se stal mužem. Poprvé se mi stalo, že se mi na chodníku vyhnula žena… šla asi deset metrů přede mnou a otočila se na mě… Změnila směr, přešla ulici, jako Mojžíš přešel Rudé moře… Její kroky mě poučily o nebezpečnosti mých vlastních rukou. Ukázaly mi, co to skutečně znamená být mužem, ačkoli možná nikdy nepoznám, jaké to je se takového muže bát. V té chvíli jsem konečně pochopil Petera Pana. Chtěl jsem zůstat chlapcem, nechtěl jsem se stát mužem, protože muž, jak už teď vím, je směsí otce, bratra a útočníka, přičemž to poslední převažuje.

Stud, s kterým se Royce už musel potýkat, ho poučil o „nebezpečnosti jeho vlastních rukou“. Jeho primární vnímání mužské identity je, že muž je někdo, koho je třeba se obávat. A jeho závěr: „Chtěl jsem zůstat chlapcem“ – Peterem Panem –, protože muži jsou „převážně útočníci“. Ten stud je téměř hmatatelný, a to se přitom objevil u velmi nadaného chlapce.

Dobrou zprávou je, že je nepravděpodobné, že se z Royce stane sexuální násilník. Žádná část Roycova proslovu však nebyla věnována zdravým aspektům maskulinity, tomu, jak se těší, čím přispěje své rodině a světu. Pocit, že je naprogramován k tomu, aby se z něj postupně stával útočník, omezí jeho přispění pouze na činy motivované pocitem viny.

Ať už se jedná o Kevina nebo Royce, váš syn vyrůstá v době, kdy článek s názvem „The End of Men“ („Konec mužů“) zveřejněný v časopise The Atlantic vyvolal u přemýšlivých čtenářů takovou odezvu, že byla autorka požádána, aby článek rozpracovala do podoby knihy nesoucí stejný název. Představte si, že by vaše dcera vyrůstala v době předpovídající „konec žen“. Žádný chlapec ani dívka nikdy dříve nevyrůstali v časech, které by předpovídaly konec jejich pohlaví. Očekávání „konce mužů“ není pro životní cestu vašeho syna zrovna ta nejlepší inspirace.

Lze však situaci našich synů skutečně označit za krizi? Nebo jen došlo k tomu, že našim dcerám se daří lépe, zatímco u synů se nic nezměnilo? Jak jasně vyplyne z kapitol věnovaných důkazům, situace chlapců se dramaticky zhoršila v každém měřeném aspektu. A tento celosvětový úpadek našich synů ublíží rovněž našim dcerám, jejich manželstvím a emocionální a globální bezpečnosti jejich dětí.

Přesto jsme k tomuto problému převážně slepí. Když jsem si 16. září 2017 zadal do vyhledávače Google obrat „boy crisis“ („krize chlapectví“), byla polovina výsledků zobrazených na první stránce věnovaná hudební skupině nazvané Boy Crisis. Mezi výsledky týkajícími se kulturní krize chlapectví označovala zhruba polovina článků tuto krizi za mýtus.

Porozumění hloubce a mezinárodnímu rozsahu krize chlapectví má významný psychologický přínos. Pokud se vašemu synovi nepodařilo vykročit do života správnou nohou, svádí to k pocitům, jaké zažíval William, když se Kevin nastěhoval zpět domů, tedy že jste selhali vy jako rodič. Ale poznáte-li rozsah, v jakém se to chlapcům stává ve všech vyspělých státech, uvědomíte si, že to není vaše chyba. Existuje nicméně spousta věcí, které můžete udělat, abyste zabránili tomu, že váš syn bude touto krizí pohlcen, a abyste mu pomohli přeměnit tuto krizi na příležitost. A právě o tom Krize chlapectví pojednává.

MÁ OSOBNÍ CESTA KE KRIZI CHLAPECTVÍ

Psal se rok 1970 a čelní představitelky ženského hnutí byly označovány jako „paličky podprsenek“, „ošklivky“, „lesby“ a „odpůrkyně mužů“. Požádal jsem některé své studenty na Rutgers University, aby sehráli roli těchto představitelek ženského hnutí, aby se „vcítili do jejich kůže“. Zbývajícím studentům jsem poté uložil, aby hráli buď tichou většinu, nebo nadávající menšiny. Všichni své role hráli zaníceně. Načež jsem je požádal o neodpustitelné: aby si role vyměnili.

Zanícení mých studentů pro mou touhu, aby porozuměli ženským otázkám, mě inspirovalo ke změně tématu mé doktorandské disertační práce, v níž jsem se nově zaměřil na poselství ženského hnutí. O mém zápalu se dozvěděla ženská organizace The National Organization for Women (NOW) sídlící v New Yorku a požádala mě, abych vytvořil „skupiny pro zvyšování povědomí mezi muži“ – podpůrné skupiny s feministickým filtrem. Než jsem se nadál, byl jsem zvolen do představenstva NOW, přednášel jsem ve jménu feminismu po celém světě a po každé z přednášek jsem ve stylu Johnnyho Appleseeda zakládal stovky mužský i ženských podpůrných skupin.

Jak se ze stanovisek organizace NOW a feministické perspektivy postupně stal mainstream, zejména na univerzitách, má přednášková kariéra vzkvétala. Byl jsem nadšený, že míra, jíž se rozrůstaly příležitosti pro ženy, předčila má očekávání.

Později v sedmdesátých letech jsem si začal všímat prudkého růstu v počtu rozvodů a také jsem zaregistroval, že spousta dětí poté žije převážně se svými matkami. Kulturní mem týkající se otců byl zaměřen na jejich peníze, nikoli na jejich zapojení. Takže když otcové neplatili alimenty, označili jsme je za „povaleče“. S tímto memem jsem se ztotožňoval. Dokud jsem si neposlechl také některé z otců v mých mužských skupinách.

Jakmile jsem jim začal naslouchat, překvapilo mě, jak moc jim na jejich dětech záleží. Když ventilovali svůj vztek ohledně diskriminace u rodinných soudů, byla z nich cítit právní dogmatičnost, naštvání a hořkost. Ale když jsem se zeptal na jejich děti, začaly jim po tvářích stékat slzy. Jejich vztek nebyl ničím víc než maskováním jejich zranitelnosti – bezmocnosti, kterou cítili, když v nich pojmy jako „návštěvy“ a „svěření dítěte do péče“ vyvolávaly pocit, že jsou občany druhé kategorie, nebo když mohli své děti vídat jen každý druhý víkend a měli tak pocit, že jakékoli jejich přispění k výchově se mezi návštěvami vytratí.

Sledoval jsem, jak někteří z těchto otců propadli depresím, zatímco jiní se zoufale snažili sehnat prostředky na financování soudních sporů, aby se mohli na výchově svých dětí rovnocenně podílet. Někteří otcové si tyto právní bitvy nemohli finančně dovolit. Jiní se snažili vydělávat hodně peněz, jen aby měli pocit, že na rovnocenné podílení se na výchově nemají čas.

Zatímco tohle všechno vycházelo najevo, má sestra Gail, učitelka na základní škole ve čtvrti Allendale v New Jersey, mě upozornila na skutečnost, že několik jejích studentů, jejichž výkony a přístup se nezvykle zhoršily, se jí nakonec svěřilo, že jejich rodiče se nacházejí uprostřed bolestivého rozvodu.

Když v roce 1986 vyšla má kniha Why Men Are the Way They Are („Proč jsou muži takoví, jací jsou“), která byla následně přeložena i do cizích jazyků, začali se mnou podobné frustrace, deprese a vztek sdílet otcové z celého světa. V USA se zatím z dětí z manželství rozvedených počátkem sedmdesátých let postupně stávali středoškoláci. Po mých přednáškách se mi rodiče s očima plnýma zklamání svěřovali se svým smutkem ohledně výzev, s nimiž se jejich děti musí potýkat. Jakožto výzkumník a feminista jsem však přemítal, jestli byly tyto problémy dětí výsledkem emočního stresu způsobeného rozvodem, skutečnosti, že byly děti připraveny o své otce, nebo jiných faktorů. To mi posloužilo jako inspirace pro můj výzkum, na základě něhož nakonec v roce 2001 vyšla má kniha Father and Child Reunion („Opětovné shledání otce a dítěte“). Z tohoto výzkumu vyplynulo, že hlavní příčinou víc než dvaceti pěti sociálních, psychologických, vzdělávacích a zdravotních problémů, které tyto děti zaplavily, byla skutečnost, že byly připraveny o své otce.

Z výzkumů, které byly tehdy k dispozici, jasně vyplynulo, že bez otce trpí jak chlapci, tak i dívky. V době, kdy jsem psal Krizi chlapectví, však už bylo zjevné, že odloučení od otce má mnohem negativnější dopad na chlapce. A také to, že újma, kterou to chlapcům způsobuje, je zároveň dlouhodobější.

Otázkou je, proč? Hlavní příčinou je, že ženské hnutí odvedlo výbornou práci při přípravě dívek na rozvody, kterýžto luxus začaly rozvinuté země povolat, jenže nikdo nezajistil to samé pro naše syny. Takže naše dcery zažívaly ve svých životech rostoucí pocity účelu (výchova dětí, získávání finančních prostředků, nebo nějaká kombinace obojího), zatímco naši synové zažívali „absenci účelu“. Jak jsem začal o absenci účelu u chlapců zjišťovat víc, viděl jsem, že chlapci, kterým rady otců nepomohou tuto absenci překonat, zásadně zaostávají za chlapci obohacenými přítomností otců.

Stručně řečeno jsem viděl, že „nedostatečná přítomnost otce“ a absence účelu mají kombinovaný účinek.

A co bylo ještě horší, začal jsem si stále víc uvědomovat, že historicky daný pocit účelu u chlapců znamená, že musíme chlapce podporovat, aby si rozvinuli „herojskou inteligenci“, která je v rozporu s jejich „zdravou inteligencí“, a to jak ve vztahu k fyzickému, tak i duševnímu zdraví. Sledoval jsem rodiče, vrstevníky a roztleskávačky, jak na chlapce křičí, aby do toho „dali všechno“, aniž by si uvědomovali, že je vlastně nabádají k tomu, aby riskovali otřes mozku. A když se nějaký chlapec skutečně zranil, posílali mu přání brzkého uzdravení, aby se zase „mohl vrátit do hry“ a čelit dalšímu otřesu mozku.

Když jsem si začal tyhle věci postupně spojovat, přestěhovali jsme se s mou ženou Liz do kalifornského Mill Valley. Tam jsme se seznámili s Johnem Grayem, autorem knihy Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše, a já jsem se společně s Johnem vydal na první z našich teď již téměř čtyř set túr mezi sekvojemi a potoky v okolí Mill Valley. Překvapilo mě, že John není známý jen svou snahou pomoci mužům a ženám vypěstovat si pochopení pro jejich rozdíly, ale že se posledních deset let rovněž věnuje průkopnickému průzkumu v oblasti nelékařských řešení ADHD – řešení, která se zabývají hlavními příčinami této diagnózy. A jelikož jedním z nejběžnějších projevů zranitelnosti našich synů je právě ADHD, požádal jsem Johna, aby se s vámi podělil o to, o co se podělil se mnou. On však zašel mnohem dál. V Části VI této knihy John rodičům a pedagogům nabízí cestu ven ze stěžejního dilematu, kterým je přijetí rychlého řešení v podobě léků na předpis, které však může vést k novým problémům, které se vyřeší dalšími léky.

Během tohoto období, někdy v dubnu 2008, jsem měl nečekaný telefonát z Bílého domu. Prezident Obama právě zřídil Radu Bílého domu pro problematiku žen a dívek (White House Council on Women and Girls). Vzhledem k mému působení v organizaci NOW jsem dostal nabídku stát se poradcem. S nadšením jsem přijal, ale zároveň jsem dodal, že je třeba rovněž zřídit Radu Bílého domu pro problematiku chlapců a mužů – která by pracovala v součinnosti s radou pro ženy a dívky –, aby se národ dozvěděl o problémech, s nimiž se potýkají naši synové.

Když mi bylo řečeno, že k tomu by byl zapotřebí samostatný návrh, zformoval jsem vícestrannou koalici třiceti dvou předních autorů a praktiků, aby se mnou na přípravě návrhu pracovali. Trvalo nám osmnáct měsíců plných debatování a naslouchání, než jsme dali naše nejlepší nápady dohromady. A přestože ani prezident Obama, ani prezident Trump radu pro problematiku chlapců a mužů nezřídili, odnesl jsem si z těchto debat některé z nejlepších myšlenek týkajících se problematiky chlapců a mužů.

Během následného devět let trvajícího výzkumu se mé porozumění této problematice značně prohloubilo a já jsem svou pozornost přesunul od toho, co může udělat vláda, k tomu, co mohou udělat rodiče, učitelé a místní komunity. A udál se i další posun. Když jsem pracoval na vícestranném návrhu, musel jsem zohledňovat pocity všech. Kdežto v případě Krize chlapectví věřím, že pokud se objeví problémy s politickou korektností, budete radši, když budu přímočarý a upřímný. Chci, abyste si po přečtení Krize chlapectví odnesli obrázek odrážející realitu vaší rodiny a vašeho syna. Některé z těch věcí nebude příjemné poslouchat, ale řešení, která nejsou ukotvená v realitě, se brzy rozpadnou a nahradí je ještě hlubší beznaděj.

Na každý z problémů probíraných v Krizi chlapectví se snažím nabídnout víc řešení, abyste si je mohli uzpůsobit potřebám vaší rodiny. Ale s ohledem na stále komplexnější problémy, kterým musí dnešní rodiny při výchově dětí – kterým už nejsou předepisovány dané role, ale jejichž volby jsou mnohem flexibilnější – čelit, jsem zjistil, že nejdůležitějším nástrojem, který můžete svému synovi poskytnout, je jednou nebo dvakrát týdně uspořádat „rodinnou večeři“.

Pokud však k těmto rodinným večeřím nebudete přistupovat správně, mohou se z nich snadno stát „rodinné noční můry“. Tak například nalézt rovnováhu mezi pochopením pro vašeho syna a očekáváním, že i on bude mít pochopení pro vás a své sourozence, je umění, které ale zároveň vyžaduje disciplínu. Proto jsou toto umění i vyžadovaná disciplína nastíněny v Příloze A věnované pokynům pro rodinné večeře. A proto vás i v průběhu celé knihy, jak budeme postupně narážet na oblasti, v nichž je pravděpodobné, že váš syn bude potlačovat pocity, budu upozorňovat na možná témata k rodinným večeřím.

KDYŽ V TÉTO KNIZE POUŽÍVÁM OBRAT „VÁŠ SYN“: KOMU JE KRIZE CHLAPECTVÍ URČENA

V Krizi chlapectví často používám frázi „váš syn“. To proto, že bych každého čtenáře rád požádal, aby tuto cestu vnímal očima chlapce, který by mohl být vaším synem.

Ještě dvě upozornění. Zaprvé, slovo váš v obratu „váš syn“ není žádné kódové označení pro matky. Váš empaticky zahrnuje otce. A zadruhé, slovo syn v obratu „váš syn“ neoznačuje pouze vašeho syna. Označuje všechny syny. Jste-li učitel, je „vaším synem“ každý student mužského pohlaví. Vedete-li nějakou náboženskou komunitu, je „vaším synem“ každý chlapec v této komunitě.

Čtou vůbec muži knihy o osobním rozvoji? Ano. Ale říkají jim „byznys knihy“ – knihy o osobním rozvoji určené otcům, aby jim šel lépe byznys a jejich rodinám se tak lépe žilo. Ovšem v dnešní době, kdy stále víc matek pracuje, má víc otců poprvé v historii možnost intenzivněji se zaměřit na „byznys“ související s jejich rodinami. Takže když je teď krize chlapectví jejich byznys, je i kniha Krize chlapectví byznys knihou.

Pokud jde o rodiče dcer, rád bych zmínil, že John a já máme dohromady pět dcer. Ačkoli Krize chlapectví je zaměřená na chlapce, vždy jsme měli na paměti dopad krize chlapectví nejen na naše dcery, ale na všechny dívky a ženy. Muži a ženy možná pocházejí z jiných planet, ale všichni veslujeme na stejném rodinném člunu. Mezi pohlavími neexistuje nic jako „vítězství“. Kdykoli vyhraje pouze jedno pohlaví, obě pohlaví prohrají.

V této knize také zjistíte, že i když žádné děti nemáte a ani je mít nechcete, stejně každý den pracujete, abyste mohli platit daně na kompenzaci krize chlapectví. Uvidíme například, že rekrutům Islámského státu je společná absence účelu způsobená nedostatečnou přítomností otce, což je snadno zneužitelné. Už jen samotný růst Islámského státu znamená potřebu větších výdajů na vnitřní bezpečnost, kybernetickou válku, obranu a na péči o nové válečné veterány. Kromě toho jsou tu také přímější náklady související s pácháním trestných činů a zajišťováním vězeňských služeb, plus náklady, které vznikají, když vládní programy sociálního zabezpečení plní roli „náhradního manžela“. Když k tomu přidáme daň z příjmu, kterou od nezaměstnaných mužů nezískáváme, tak jen ve Spojených státech ročně zaplatíme více než bilion dolarů.

Tyto přímé náklady samozřejmě nezohledňují psychologické náklady. Je tu také strach, že škola našich dětí se stane dalším terčem střelby na školách, které se, jak uvidíme, s větší pravděpodobností dopouštějí chlapci trpící nedostatečnou přítomností otce. Nebo obava, že kvůli touze našeho syna po otci bude náš syn snadnější oběť pro sexuálního predátora.

Stručně řečeno, Krize chlapectví je určena všem.

PROČ SE V KNIZE O CHLAPCÍCH ZABÝVAT MUŽI?

Krizi chlapectví nelze vyřešit tak, že se zaměříme pouze na chlapce. Byl jsem svědkem toho, jak se můj otec opakovaně vzdal povýšení, aby mohl trávit víc času s mou sestrou, bratrem, matkou a mnou, díky čemuž se pro mě z mého otce stal vzor, který byl víc než jen zdroj peněz – víc než úspěšný objekt.

V knize o chlapcích se muži zabývám proto, že muži slouží jako vzory, které svému synovi nabídnou buď určitou strukturu a inspiraci, nebo ho naopak ponechají bez jasného vedení, aby se utápěl v depresích. Zejména se svým otcem mají chlapci tendenci stát se tím, co vidí u mužů kolem sebe: „jaký otec, takový syn“, „jablko, které nepadlo daleko od stromu“. Nebo mohou otcové sloužit jako „vzory“, kvůli kterým budou mít synové strach vykročit do vlastního života – jejich rozvedení otcové je nesmí vídat, žijí v malých bytech a propadli alkoholu. Pokud syn nedokáže pojmenovat, co ho děsí, může se stát, že se uchýlí k videohrám a internetovému pornu a rozvine si virtuální život, kterým bude maskovat své deprese. Vše minulé je prologem.

Obdobně, i když váš syn žije s otcem i matkou, pokud vidí, že jeho otec dělá práci, která mu připadá nesmyslná, ale pokračuje v ní, aby uživil rodinu, může ho to částečně odradit od toho, aby sám tvrdě pracoval, oženil se a měl děti. Může se stát, že se mu „nepodaří vykročit do života správnou nohou“. Zejména je-li váš syn bystrý a citlivý, nemusí tato reakce vycházet z lenosti nebo nevědomosti, ale naopak z jeho nevědomé moudrosti.

Velký zákon Irokézů praví, že nejposvátnější povinností je myslet při rozhodování na sedm generací dopředu – být si vědom toho, zda rozhodnutí, která dnes uděláme, budou přínosná nejen pro nás a naše děti, ale také pro děti našich dětí po několik budoucích generací. Krize chlapectví se s tímto vícegeneračním pohledem ztotožňuje a uplatňuje ho při zkoumání odkazu naší herojské inteligence a toho, jak ovlivňuje zdravou inteligenci našich synů a vnuků.

DÁVEJ POZOR, DĚDO

Když byl dědeček otcem, neexistoval žádný výzkum dokumentující, proč je typický otcovský styl přímého rodičovství – jako třeba drsnější zacházení, nebo jeho očekávání, že mu jeho děti budou sloužit místo toho, aby byly obsluhovány ony – pro rozvoj dětí tak zásadní. Krize chlapectví tuto spojitost objasňuje, aby mohl dědeček pochopit svou hodnotu pro svého vnuka a podělit se o to s babičkou.

Došlo však k jedné změně vyžadující dědečkovu pozornost: když vyrůstal dědeček, maskulinita přicházela ruku v ruce s inherentním pocitem účelu spočívajícím v zastávání úlohy živitele-ochránce (např. válečník, jediný chlebodárce v rodině). V dnešní době se však potýkáme s absencí účelu. Krize chlapectví může prarodičům pomoci této absenci účelu porozumět a zároveň jim ukázat, jak mohou svého vnuka inspirovat k novému pocitu účelu. Jeden dědeček, kterého jsem znal, se mi například svěřil, jak svému vnukovi šeptával, že hraní si s ním mu přináší větší štěstí, než jakákoli práce, jakou kdy dělal. Jeho vnuk, ačkoli byl v práci úspěšný, opakovaně odmítl povýšení, kvůli kterému by musel častěji cestovat, aby pak mohl říct: „Můžu dělat to, co miluju nejvíc – trávit čas se svými milovanými dětmi a ženou.“

CÍL KRIZE CHLAPECTVÍ

V minulé generaci byl chlapec, který byl „počítačovým maniakem“, ve škole terčem posměchu. Takže jeho rodiče se například mohli pokusit přivést ho ke vzpírání nebo ho zapsat do zápasnického klubu. Pokoušeli se tak ochránit ho před posměchem, ale možná mu tím bezděčně dávali najevo, že jeho přirozenost je nepřijatelná. Kdyby však v té době existovala kniha, která by rozproudila celonárodní diskusi, mohlo to jeho rodičům pomoci předvídat, že technologie počítačovým maniakům umožní se v budoucnu zařadit mezi multimiliónáře a jedny z nejrespektovanějších leaderů. A oni by tak mohli svému synovi pomoci cítit se optimisticky ohledně jeho budoucnosti a inspirovat ho k tomu, aby své nadání rozvíjel, namísto toho, aby kdesi zahanbeně zvedal činky.

Přestože žádná vize budoucnosti nemůže být dokonalá, cílem Krize chlapectví je propojit půl století národní diskuse o výzvách, jimž čelí dívky a ženy, se stejně nuancovanou národní diskusí o výzvách, jimž čelí chlapci a muži. Krize chlapectví zkoumá hlavní příčiny této krize a nabízí stovky řešení, která může aplikovat každý rodič, učitel či tvůrce politik.

Jelikož každý chlapec je jiný, nejprve si tuto knihu přečtěte a pak naslouchejte svému synovi, abyste mohli určit, zda jsou Johnem a mnou napsané řádky pro vašeho syna vyhovující. Protože „prorok nemůže být prorokem doma“, možná se rozhodnete dát tuto knihu přímo vašemu synovi, aby se mohl rozhodnout sám, jakož i vaší dceři, aby byla její láska naplněna vědomostmi a její vedení empatií.

Warren Farrell, Ph.D.

Mill Valley, Kalifornie

1. listopadu 2017

www.warrenfarrell.com

část I.

SKUTEČNĚ NASTALA KRIZE CHLAPECTVÍ? DŮKAZY

1. KAPITOLA

Krize duševního zdraví našich synů

VRAŽDY A SEBEVRAŽDY

Když se chlapec řítí dolů po klikaté cestě duševního zdraví, cítí se deprimovaně a izolovaně, protože má pocit, že ho nikdo, kdo zná jeho skutečné já, nemiluje, nikdo ho nepotřebuje a neexistuje žádná naděje, že se to změní, může se jednoho dne stát, že dojede k útesu, z kterého se zřítí. Tato volba může být přímá, jako v případě sebevraždy, nebo nepřímá, jako v případě střelby na školách. Střelby na školách jsou vraždy, které jsou zároveň sebevraždami – i pokud chlapec svůj vlastní život doslovně neukončí, jeho život ze všech praktických hledisek i tak skončil.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

ÚVOD Skutečně nastala krize chlapectví?

část I. SKUTEČNĚ NASTALA KRIZE CHLAPECTVÍ? DŮKAZY

část II. PROČ KRIZE CHLAPECTVÍ NENÍ VAŠE CHYBA

část III. ABSENCE ÚČELU

část IV. CHLAPCI TRPÍCÍ NEDOSTATEČNOU PŘÍTOMNOSTÍ OTCE VS. CHLAPCI OBOHACENÍ PŘÍTOMNOSTÍ OTCE

část V HEROJSKÁ INTELIGENCE VS. ZDRAVÁ INTELIGENCE: SLABOST CHLAPCŮ JAKO JEJICH MASKA SÍLY

část VI. ADHD: LÉČBA LÉKY, NEBO BEZ NICH