Jiří Kovařík

NAPOLEONŮV VOJÁK

Jaký byl, jak žil a proč bojoval

Copyright © 2020 Jiří Kovařík

V edici H!story vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Odpovědná redaktorka Vendula Kůrková

Šéfredaktor a vývojový editor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor, Jitka Stříšková

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ilustrace na obálce: Voltižér a karabiník lehké pěchoty v roce 1809 (Hyppolite Bellangé)

Ilustrace na předsádkách: Mapa střední Evropy v roce 1789 a mapa rozdělení politických sil v Evropě v roce 1810 (Charles Colbeck: The Public Schools Historical Atlas. New York; London; Bombay. 1905)

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-napoleonuv-vojak]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #napoleonuvvojak

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-096-5

Mé ženě a mému synovi.

Proč válčili?

Snad i proto, že žijeme v relativně mírových časech, se dějiny válek těší nehasnoucí čtenářské pozornosti. A války napoleonské patří k těm nejoblíbenějším. Počet v zahraničí vydávaných titulů neklesá a může za to mnoho faktorů: délka konfliktů, které jsou se jménem Napoleona Bonaparta spojené, množství dramatických událostí, osobnost vojevůdce srovnatelného leda s Alexandrem Velikým a Caesarem, nesmírná škála barvitých postav a osudů, nádhera uniforem i zbraní.

Atraktivnost námětu byla prvním, nikoli ale hlavním důvodem pro napsání této knihy.

Druhým důvodem je věc dosti komplikovaná, která souvisí s rostoucím zájmem historiků o motivy, jež lidstvo, národy, skupiny i jedince do válek vedly.[1] Převedeno na problematiku napoleonských válek jde o to, jaký měli k oněm válkám vztah ti, kteří se jich zúčastnili.

Třetí důvod vyplývá z role vojenského historika. Jak pregnantně vyjádřil John Keegan v obsáhlém úvodu své knihy The Face of the Battle (Tvář bitvy), vojenská historie, pokud nemá být jen pouhým přívěskem obecných dějin, je nesmírně složitou a interdisciplinární záležitostí, která tvoří komplikovanou syntézu mnoha témat a vědních oborů; vedle „čisté“ historie i řady věcí, které se učily a učí na vojenských akademiích: topografie, taktiky, strategie, logistiky, nauky o zbraních, znalosti předpisů atd.[2]

Všechny tři důvody jsem se pokusil spojit a ukázat napoleonské i revoluční války (souhrnně tzv. koaliční války v letech 1792–1815) v jiném světle, než jak je představují epické syntézy válečných kampaní či analýzy velkých bitev.

Proč napoleonský voják válčil? Co jej k tomu vedlo, jakou měl motivaci, pokud táhl do války dobrovolně, a jak se s takovým údělem vyrovnával, pokud do války nešel z vlastní vůle, ale jako odvedenec, rekrut? Do jaké míry jej ovlivnily převratné změny v době Francouzské revoluce a její ideály? Byl jejím dítětem, oním v umění tolikrát zpodobněným vlastencem pochodujícím kupředu za zpěvu Marseillaisy, bojujícím proti starému světu s pokřikem „Ať žije národ!“, „Ať žije republika!“ a nasazujícím život za ideály rovnosti, volnosti a bratrství? Šel napoleonský voják do boje s nadšeným pokřikem „Ať žije císař!“? Umíral s takovým výkřikem na rtech? Nebo je to jen pozdější výmysl romantiků, nostalgických pamětníků a všech, kteří si napoleonské války idealizovali?

Už kapitán Blaze, velký skeptik, ironik a účastník napoleonských válek od roku 1806, přece tvrdil, že slávu Napoleonovi provolávali jeho vojáci jen v závěru císařství, v době proher a jako projev vzdoru. Jinak tito muži důstojníkům, kteří po nich podobný pokřik vyžadovali, kverulantsky říkali:[3]

„Když mi dá dovolenku, budu křičet, co si bude přát!“

„Nedostali jsme chleba. S prázdným břichem křičet nemůžu.“

„Dluží nám žold za šest měsíců, proč nám radši nezaplatí?“

Nebo je pravda složitější a souvisí s pojmy jako vojenská pýcha, čest a statečnost? Není odpověď skryta třeba v Blazeho historce o republikánském granátníkovi zajatém roajalisty ve Vendée a vedeném na popravu? Jeden z povstaleckých velitelů viděl zajatcovu hrdost, zalíbil se mu jeho vzhled a žádal svého generála, aby mu dal milost.

„Souhlasím, pokud před nás předstoupí a zvolá: ,Ať žije král!‘“ pravil prý onen roajalistický generál.

Jenže granátník vzdorně vykřikl:

„Ať žije republika!“

Měl být tedy zastřelen, generálův podřízený důstojník ale naléhal, aby ten hrdý a statečný muž dostal milost bez jakýchkoli podmínek. Velitele oblomil, když to ale granátníkovi oznámil, pravil voják mladé republiky:

„Je to bez podmínek?“

„Bez podmínek.“

„Tak tedy: ,Ať žije král!‘“

Granátníkovo jméno odvál čas a už vypravěč Blaze jej neznal. Zbyly jen skutek a kratičký příběh jednoho z bezejmenných obyčejných vojáků.

Právě o ty zde půjde a je jedno, zda byli hrdiny, či nikoli, jestli po nich zůstalo alespoň jméno, nebo zda i jejich totožnost odvál čas.

A o hledání. Toho, jaká je pravda o napoleonském vojákovi a jak se liší od legendy.

Přidejme jádro všeho, ponor do života v napoleonské armádě, do podmínek, v nichž voják bojoval, a máme konečně obsah, téma i dosti nesnadný cíl této knihy. Najdete v ní i dramatické příběhy a líčení bojů i velkých bitev, byť to bude pohled prostých mužů, vojáků, poddůstojníků či subalterních důstojníků. Pohled Fabrizzia del Donga z Kartouzy parmské nebo Pierra Bezuchova z Vojny a míru, kteří vnímají jen to, kam dosáhne jejich pohled. Jejich prožitky mají omezený dosah a jsou prosté, o to však intenzivnější.

Kdo nám vůbec může na všechny ty otázky odpovědět?

Hlasy těch, kteří vše zažili. Jejich svědectví.[4]

Takových výpovědí jsou tři druhy a dosti se od sebe liší.

První skupinu tvoří memoáry, jichž po revolučních a napoleonských válkách vzniklo neuvěřitelné množství, mnohdy vynikající literární úrovně a většinou plných postřehů i intenzivních prožitků.

„Kdyby někteří z nich nesepsali jako vysloužilci vzpomínky na svůj vojenský život, zmizela by zanedlouho i všechna památka na onu dechberoucí rasu vojáků. Jejich vyprávění jsou cenná, protože oživují a barvami krášlí historii. Umožňují nám pochopit, kdo byli aktéři onoho výjimečného dramatu, proniknout do jejich myšlení, pocitů a povah podobně, jako v Raffetových či Charletových litografiích objevujeme jejich uniformy, vystupování i tváře zčernalé střelným prachem.“

To jsou jeden a půl století stará slova francouzského editora Blazeho vzpomínek.

Memoáry mají ovšem jednu nevýhodu.

Napsali je ti, co přežili. Většinou se k brku a papíru uchýlili ve stáří, kdy si mnohé idealizovali, leccos zamlčeli a často vyzdvihli svoje zásluhy. Budeme se snažit těmto úskalím vyhnout s pomocí dalších pramenů.

Na druhém místě stojí deníky, dokumenty mnohem autentičtější, byť méně epické. Je jich méně, idealizaci vlastní role i situací se v nich vyhnout nedalo, falešný tón lze ale vycítit mnohem snáz.

Třetím pramenem jsou dopisy vojáků, které předchozí dva typy nejen korigují, ale doplňují o cosi zásadního: o bezprostřednost prožitku, o svědectví bez příkras a o hlas, který ani v denících, ani v pamětech nezaznívá. Je to zpověď většinou zcela obyčejných mužů, mnohdy těch nejnižších vojáků, často negramotných, neboť za ně psal vzdělanější kamarád, a místo velkých činů tu najdeme malé strasti, bolesti, strach i touhy. Až na výjimky se v nich neobjevují velká hesla, slavná jména či odraz převratných dějinných událostí. Jejich pisatelům byla lhostejná jména Robespierra i Napoleona, mnohem víc je zajímali blízcí, které nechali doma, kručící břicho, nebo prošlapané boty…[5]

Už od Orlů Napoleonovy armády, mé první knihy na téma napoleonských válek, jsem zjišťoval, že mě víc než císař Francouzů zajímají ti, kteří pod ním bojovali. Zájem neopadl a já po dlouhém váhání, s vědomím toho, o jak složité téma jde, přijal nabídku nakladatele, na jejímž základě tato kniha vznikla.

Text je až na pár výjimek doprovázen výhradně dobovými ilustracemi, zachycujícími život vojáků bez pozlátka, či ilustracemi z dobových výcvikových příruček.

Při psaní i výběru obrazového doprovodu jsem hodně hledal a snad (jak doufám) i nalezl.

ČÁST I.

Zrozeni REVOLUCÍ

První tažení časem

Nic nezačíná samoúčelně jako dar z nebes a Napoleonovo císařství představovalo jen vyústění proměn, jimiž prošla Francouzská revoluce. Byla to cesta spletitá, zbarvená krví revolučního teroru a plná křižovatek a rozcestí, na nichž čekaly dvě války s protifrancouzskými koalicemi.

Shrňme co nejstručněji to hlavní z víru událostí, v nichž se z neznámého důstojníka s korsicky znějícím jménem Napoleone Buonaparte stal Napoleon I., císař Francouzů. Z královské armády se rodily armády revoluce a z nich pak vojáci Napoleonovovi.

Revoluce, jak známo, začala útokem na Bastilu 14. července 1789, po němž události nabíraly rychlý spád. Už za čtyři dny začaly vznikat „k udržení pořádku“ a „proti aristokratickým komplotům“ Gardes nationales, Národní gardy, revoluční občanské milice. Za dalších šest dnů spatřila světlo světa Deklarace práv člověka a občana, klíčový dokument té doby, a v září došlo na zrušení všech feudálních práv.

Určitou skvrnou na těchto ušlechtilých a pokrokových aktech se v revolučním kvasu stalo 6. září, kdy hladový dav vedený pařížskými ženami odvlekl krále i jeho rodinu z Versailles do pařížského paláce Tuileries. Od té chvíle se panovník z Boží milosti začal měnit v rukojmího a loutku v rukou nových vládců. Ti kromě jiných dekretů vydali v říjnu loi martial, vojenský zákon, který povýšil armádu na hlavní záruku pořádku, čímž byl míněn především řád prosazovaný revolucí. Ve vánočním čase onoho památného roku došlo k založení revolučního klubu jakobínů, prvního z mnoha. Neuplyne mnoho vody a jakobíni se stanou vůdčí silou i hnacím motorem revoluce, jíž dodá palivo krev zpod gilotiny.

Roku 1790 nabíraly politické události nadále na obrátkách, z vojenského hlediska byl ale mnohem důležitější rok následující, neboť v červnu 1791 začaly vznikat první bataliony národních dobrovolníků. 3. září 1791 pak vyhlásilo Ústavodárné shromáždění první ústavu, která měnila Francii z absolutní v konstituční monarchii. Král už dělal jen to, co si revoluční vláda přála.

Revoluce věřila v něco nikoli nepodobného pozdější Trockého víře ve světovou revoluci a počínala si válkychtivě. V naději, že se nesvobodný a utlačovaný lid radostně přidá, vyhlásila Francie v dubnu 1792 válku českému a uherskému králi a poté i Prusku. Obyčejní lidé na východ od Rýna se ovšem k revoluci nepřidali. Francouzská armáda šla od porážky k porážce a pruský postup na Paříž zastavila až takřka zázrakem 20. září u Valmy. V euforii z nenadálého vítězství byla o den později zrušena monarchie. Francie se stala republikou a v listopadu porazila jedna z revolučních armád u Jemmapes Rakušany.

Následoval rok 1793, od konce léta rok II nově zavedeného revolučního kalendáře. Hned na jeho počátku přišel koruny zbavený král Ludvík XVI. na pařížském náměstí Revoluce (které o pár let později dostane jméno de la Concorde, Svornosti) také o hlavu. Válka nabývala na síle, neboť v únoru ji sebevědomá Francie vyhlásila Velké Británii i Nizozemí a v březnu Španělsku. Navíc propukla roajalistická povstání v Bretani a ve Vendée a počátkem dubna přeběhl k Rakušanům generál Dumouriez, ačkoliv je jen o pár týdnů dříve porazil u Neerwinden.

Paříž, která byla hlavou všeho revolučního dění, čelila dalším možným zradám a kontrarevolučním spiknutím ustavením Výboru pro veřejné blaho, nejstrašnějšího nástroje rodícího se revolučního teroru. Sérii porážek revolučních armád to však nezastavilo a koncem léta nezbylo Národnímu shromáždění než vydat dekret o levée en masse, všeobecné mobilizaci.

Rakouský nápor se podařilo zastavit teprve v červnu 1794 v bitvě u Fleurusu. Pak přešla revoluce do ofenzivy, na jejímž konci si Francie podmanila Nizozemí a vytvořila z něj sesterskou Batavskou republiku. Francouzi ale měli gilotiny i totalitní diktatury dost. Dne 27. července (9. thermidoru roku II republiky) došlo v Paříži k povstání, k svržení jakobínské diktatury a popravě hlavních představitelů revolučního teroru v čele s Maximilienem Robespierrem.

Vládu převzal thermidoriánský Konvent a vypadalo to, že se blýská na lepší časy. Roku 1795 podepsalo Prusko a po něm Španělsko s Francií mír, na poloostrově Quiberon byl poražen britsko-roajalistický pokus o invazi a v Paříži rozdrtil mladý generál Bonaparte roajalistické povstání. Konvent dokázal stabilizovat vnitřní i zahraniční situaci a v říjnu předal vládu nově zvolenému Direktoriu.

Válečný rok 1796 se nesl ve znamení legendárních vítězství dosud pramálo známého generála Bonaparta v Itálii, kde Francie vzala Rakušanům Piemont a Lombardii. V Německu byla válka s císařem Svaté říše římské Františkem II. méně úspěšná, přesto však revoluční armády postoupily až k rakouským a českým zemím.

Další rok zahájil Bonaparte v lednu vítězstvím nad Rakušany u Rivoli a pokračoval ofenzivou přes Kraňsko a Korutany směrem na Vídeň. Jako vítěz pak uzavřel 18. října v italském Campo-Formiu mír.

Válka s 1. protifrancouzskou koalicí skončila.

Roku 1798 vyplul Bonaparte na výpravu do Egypta a podmanil si jej, leč zatímco válčil u Nilu, vypukla v Evropě válka s 2. protifrancouzskou koalicí. Direktorium šlo od prohry k prohře a Francie ztratila za pouhý rok v Německu a v Itálii prakticky vše, co v 1. koaliční válce získala.

Na jaře roku 1799 vytáhl Bonaparte z Egypta do Sýrie a neúspěšně oblehl Saint-Jean d’Acre (Akko), po návratu do Egypta ale dokázal tureckou armádu porazit u Abúkíru. To už věděl, do jaké situace neschopné Direktorium Francii dostalo, a koncem srpna Egypt s hrstkou vyvolených opustil. Vrátil se do Francie, kde byl nadšeně vítán jako zachránce republiky, a 9. listopadu (18. brumairu roku VIII) provedl nekrvavý převrat. Svrhl Direktorium a jako první ze tří konzulů stanul v čele země. Musel ale vyhrát válku s 2. protifrancouzskou koalicí, jinak by někdo bezpochyby svrhl jeho.

Válečná štěstěna Bonapartovi přála a v červnu roku 1800 porazil po legendárním přechodu Alp rakouskou armádu u italského Marenga, i když to zprvu vypadalo na katastrofální prohru. Poslední ránu pak Rakušanům v prosinci zasadil u bavorského Hohenlinden generál Moreau.

Už 9. února 1801 byl v Lunéville uzavřen mír s habsburskou říší a válka s 2. protifrancouzskou koalicí na souši skončila. K mírové dohodě s Velkou Británií, která zůstala sama, došlo 25. března 1802. Už o rok později však britské impérium vyhlásilo Francii válku znovu.

Neúspěšný atentát na Prvního konzula a jeho nesmírná popularita otevřely roku 1804 cestu ke změně konzulátu v císařství. Generál Bonaparte se stal na jaře Napoleonem I., císařem Francouzů, a sám si 2. prosince v katedrále Nôtre-Dame vložil na hlavu císařskou korunu.[6]

Vlast je v nebezpečí!

Napoleon I., císař Francouzů, předtím konzul Bonaparte, ještě dříve generál republiky a původně subalterní důstojník jednoho dělostřeleckého pluku armády krále Ludvíka XVI., stoupal skrze peripetie politických událostí i válek Francouzské revoluce cestou, kterou prošla i první generace jeho vojáků. To, že z nich k výšinám dospěl jen zlomek, nehraje hlavní roli. Podstatné je, že se Napoleonova armáda zrodila, podobně jako on, z armády revoluční a ta zase z armády královské. A pokud se chceme dobrat charakteru Napoleonova vojáka, či spíše jeho obrazu, musíme začít od kořenů, konkrétněji ze tří složek.

Základ představovali vojáci bývalé královské armády, která se od zrušení monarchie v září 1792 stala armádou republiky, druhou složkou byli nadšení dobrovolníci a třetí, nejpočetnější, nakonec vytvořili ti, jimž se do války a vojska příliš nechtělo, tedy odvedenci.

Začněme armádou pod prapory s liliemi Bourbonů.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Proč válčili?

I. ZROZENI REVOLUCÍ

První tažení časem

Vlast je v nebezpečí!

II. NEJLEPŠÍ ARMÁDA NA SVĚTĚ

III. VZNEŠENOST A BÍDA VOJENSKÉHO ŽIVOTA

IV. PLAMENY VÁLKY A ŽÁR BITVY

V. K HOŘKÉMU KONCI