MARKO HUBA

O ŠTOPKANÍ a iné texty

Úvahy romantického ekokrata

„V akomsi odľahlom kúte vesmíru, roztrúseného do bezpočtu blikotavých slnečných sústav, existovala raz hviezda, na ktorej chytré zvieratá vynašli poznávanie. Bola to tá najdomýšľavejšia a najlživejšia minúta svetových dejín; predsa však iba minúta. Po nemnohých nádychoch a výdychoch prírody hviezda zmeravela a chytré zvieratá museli umrieť. Niekto by mohol vymyslieť takúto bájku, predsa by však dostatočne nevykreslil, ako žalostne, ako prízračne a pominuteľne, ako bezúčelne a svojvoľne sa vyníma ľudský intelekt v rámci prírody; celé veky tu nebol; keď sa raz opäť pominie, nič sa nestane.“

― z pozostalosti filozofa Friedricha Nietzscheho z roku 1873 (citované v knihe Pojem prírody a jeho dejiny, Georg Picht, str. 35-36, O pravde a lži v mimomorálnom zmysle, Petrus, 2017)

„Pokud se naše ústava vyhne tomu, co je dnes pro člověka nejdůležitejší – řešení ekologických problémů – nebyl listopad 1989 žádnou revolucí.“

― Ludvík Vaculík (citát z grafiky Ruda Sikoru)

Ďakujem o generáciu mladšiemu priateľovi, vydavateľovi, filmárovi a pedagógovi Marekovi Šulíkovi, že sa podujal trápiť sa s mojimi starými textami – vybrať, upratať a vytvoriť z nich knižku. Dlhší čas ma na niečo podobné nahováral matematik a filozof Janko Šefránek. Ja som nerozhodne váhal, či to môže ešte dnes niekoho zaujímať, či to nebude uletené, nudné svojou monotematickosťou, či to nebude len neekologickým plytvaním papierom. Marek toto moje prešľapovanie ukončil tým, že sa do tohto krkolomného projektu bez váhania pustil.

Nedá mi nespomenúť aj o generáciu staršieho filozofa a historika filozofie Teodora Münza, ktorý sa ma po revolúcii otcovsky ujal a (možno nekriticky) ma v mojom entuziastickom mudrovaní podporoval. S vďakou a rád spomínam na chvíle, ktoré sme spolu strávili.

Od stredoškolských čias ma zaujímala filozofická literatúra, zrozumiteľná aj laikovi – nefilozofovi. Odvtedy ma dumanie o človeku, spoločnosti, civilizácii a hlavne ich pôsobenie na biosféru Zeme neprestalo zaujímať. Štúdium sochárstva u prof. Jozefa Kostku som skončil v roku 1973. Odvtedy až po november 1989 som odpovede na ťaživé otázky hľadal v kresbách a drobných plastikách. Krátko po prvých dňoch po Nežnej revolúcii som začal písať krátke úvahy, ktorými sa táto knižka začína. Mal som pocit, že revolúcia bola jedinečnou a neopakovateľnou príležitosťou na hľadanie a definovanie novej filozofie ďalšieho smerovania našej krajiny a písomné vyjadrenia sa mi zdali byť rýchlejšie a zrozumiteľnejšie ako sochárske.

Nečakane sa moje texty, predtým roztrúsené v rôznych novinách, časopisoch, prednáškach stretli v jednej knižke. Preto sa niektoré vety či celé časti opakujú, lebo v tých hektických časoch som si neraz vypomohol už mojou predošlou hotovou formuláciou.

― Marko Huba

OSUD KASANDRY

Predslov Juraja Mesíka

Keď pred tromi desiatkami rokov Marko Huba písal svoje texty, pojmy ako antropocén, klimatická kríza, šieste masové vymieranie či finitika buď neexistovali, alebo sa len vynárali z nebytia a poznala ich iba uzučká vrstva vedcov a intelektuálov. Dnes sú v akademických kruhoch skoro bežné a postupne prenikajú do slovníka širokej verejnosti. Dokonca aj do hlbokými údoliami zvrásnených, od veľkého sveta mentálne izolovaných krajín, medzi aké tradične patrí Slovensko.

Otázky, ktoré Marko tak naliehavo kládol pred aj tesne po našej „Nežnej revolúcii“ – a stále kladie – zostali slovenskou, ale aj globálnou spoločnosťou prehliadnuté a prepočuté. „Mňa však dnes zaujíma,“ písal, „ako budeme o pár rokov odpovedať našim deťom, ak sa nás spýtajú, prečo vyhynuli lesy, prečo sú otrávené vody, vzduch, pôda, prečo zmizli z povrchu Zeme toľké rastlinné a živočíšne druhy, prečo sme dopustili, aby sa zašpinením atmosféry stal zo Zeme vyprahnutý skleník, zaplavovaný stúpajúcimi oceánmi, prečo sme neurobili nič…“ Slová vášnivého ochranára, dreveničiara, učiteľa a filozofujúceho sochára sa stratili vo víre času, aby sa po troch desaťročiach znovu vynorili v podobe tejto knižky.

Byť prorokom hrozieb a zlých čias asi nikdy v dejinách a nikde na svete nebolo med lízať. Od Kasandry a starozákonných prorokov po varovania autorov Limitov rastu až po Jamesa Hansena, Petera Wadhamsa a mnohých ďalších, vždy a všade narážali títo vzácni muži a ženy na ten istý vzorec správania svojich súčasníkov: prehliadanie, zosmiešňovanie, cenzurovanie a príležitostne ukameňovanie či upaľovanie. Za ochranu prírody a prostredia sa dnes v Brazílii aj inde vraždí: u nás je to stále „len“ to nežné prehliadanie, zosmiešňovanie, nezáujem médií, verejnosti aj mocných. Marko si toho užil až-až, ale, ako stoicky konštatuje, na rozdiel od stalinizmu „za ekologické aktivity sa zatiaľ nevešia“.

Aj napriek beztrestnosti slov a aktivity a ultimátnej ceny, ktorú zaplatíme za ľahostajnosť, väčšina z nás hlboko mlčí a pilne hrá svoj part v planetárnom Danse Macabre. „Kde sú filozofi, hlavní triediči hodnôt, plánovači dlhodobých perspektív?”, pýtal sa Marko Huba. „Kde sú teológovia verní odkazu sv. Františka, posolstvu lásky k chudobe a prírode? Koľkí vedci k nej pristupujú bez dobyvačnej pýchy, bez ilúzie, že človek prírodu pochopí a bude ju riadiť? Koľko spisovateľov a umelcov čo i len zavadí vo svojej tvorbe o túto najbytostnejšiu tému? O koľkých nepodstatných veciach sa dozvedáme z tlače, koľko balastu sa na nás valí z televízorov?” Tieto otázky kládol Marko Huba dlho predtým, ako na scénu ako cunami vpadli (a)sociálne médiá a ad infinitum rozšírili scénu pre prezentáciu ľudskej márnivosti a bujného selfíčkového narcizmu. Už pred nimi nepatrný priestor pre uvažovanie a diskusiu o veciach života a smrti našej civilizácie vytlačili na ešte vzdialenejšie periférie verejného diskurzu. Filozofi, teológovia, vedci, spisovatelia hovoriaci o bytí a nebytí nášho sveta zostali vzácni ako šafran, zato „mnohé parciálne, krátkozraké, donedávna ustráchané hlasy” vytvorili hlučnú kakofóniu, v ktorej sa to podstatné, globálne a nadčasové rýchlo stratilo a zostalo stratené.

Bez prispenia intelektuálov a bez dopytu verejnosti sa dodnes nezmenil ani „nedostatok srdca vo vzťahu k prírode”, ktorý Marko naliehavo a márne vytýkal prvým porevolučným politikom z radov prednovembrových ochranárov. Veď nielen jemu sa v pamätnom Novembri 1989 zdalo, že „ak sa v Prahe revolúcia ponesie viac s dôrazom na ľudské práva, v Bratislave (to bude) navyše v duchu zelenom, v duchu úcty ku všetkému živému“. Už na konci februára však musel „priateľom na Jiráskovej“ – čiže ochranárom vo vedení Verejnosti proti násiliu, pripomínať, že „Vzduch, voda, pôda, rastliny a živočíchy sú hodnoty, o ktorých priorite nemožno pochybovať“. Rýchlo sa ukázalo, že možno.

Dnes, o tridsať rokov neskôr, sa pýtame: Mohlo to naozaj byť inak? Mohli sme naozaj odolať lákaniu konzumných orgií, slobody hodokvasu a žiari ohňostrojov márnosti? „Nazdávam sa, že dnes mnohí dúfajú, že z východných trápení, z humusu rozkladu totality vyrastú aj kvety novej ušľachtilosti, ktorú svet potrebuje viac ako marky a doláre”, písal Marko tri mesiace po Novembri. Dnes vieme, že naša nová ušľachtilosť zostala len snom: o to viac zakvitli marky, doláre, eurá a u niektorých po čase znovu aj ruble.

K vyhnaniu z raja prírody pribudlo aj vyhnanie z raja našich ilúzií o povahe Slovákov, Čechov a druhu Homo vôbec. Skoro dvadsať rokov neskôr Ladislav Kováč na základe analýzy komunistického a postkomunistického človeka zhrnul ľudskú povahu v neúprosných postrehoch: človek je mýtofilný, hypersociálny, ale prísne skupinovo vymedzený, bojazlivý a hyperemocionálny živočích. Odvaha vybočiť z kmeňových skupín a mýtov, schopnosť racionálne konať na základe poznaných faktov a univerzálnej zodpovednosti, ono „mysli globálne a konaj” sú u ľudí ideálnom, vzácnou výnimkou, nie pravidlom.

Vo svojich textoch Marko často zápasil s racionalitou a svoje nádeje vkladal do citov. Nie je to ale naopak? Nie je prekliatím druhu Homo, oným dedičným hriechom naopak naša nedostatočná racionalita? V čase, keď Marko písal svoje eseje, listy a prednášky, na druhej strane oceánu iný vizionár, fyzik Al Bartlett zhutnil túto antitézu do tvrdenia, že „najväčším nedostatkom ľudského druhu je naša neschopnosť pochopiť exponenciálnu funkciu“.

Aj naša predstava ušľachtilého divocha, lovcov a zberačov či dávnych roľníkov žijúcich v citlivej harmónii vo svojím prostredím, ku ktorej sa pred desiatkami rokov Marko často vracal, dostala poriadne zabrať. Paleontológovia v posledných dekádach bohato zdokumentovali, že krátko po príchode našich prapredkov – vyzbrojených len ohňom a kamennými nástrojmi – do Austrálie a oboch Amerík bleskovo zmizla skoro všetka tam žijúca megafauna. Zdá sa, že celá kontinentálna apokalypsa megafauny vtedy trvala stovky, najviac niekoľko málo tisíc rokov. Marko to nepochybne tušil, keď napísal „Nevyriešenou otázkou pre mňa ostáva, či je dnešok výsledkom neodvratného, zákonitého vývoja ľudstva, či je človek ozaj nenapraviteľný omyl prírody, alebo ľudstvo skĺzlo z niekedy harmonickej a perspektívnej cesty do slepej uličky, z ktorej sa treba pokúsiť vycúvať… ? Bolo už jeho zlezenie z korún stromov či opustenie jaskýň prvým krokom k dnešným globálnym problémom?“

Ako mrazivé memento dnes znie poznanie, že len o niečo lepší osud ako megafaunu v Austrálii a Amerike postretol krátko po príchode druhu Homo sapiens do Európy a Ázie aj našich priamych príbuzných – neandertálcov, denisovanov, hobitov na ostrove Flores.

Stalo sa tak dávno pred vznikom prvých civilizácií a náboženských systémov, desiatky tisíc rokov predtým, ako sme náš vzťah k prírode a svetu racionalizovali do náboženských predstáv o človeku ako o vyvolenom druhu a predurčenom pánovi tvorstva, dávno predtým, ako vzniklo otrokárstvo, feudalizmus i dnes za všetko vinený kapitalizmus. Zdá sa, že od momentu kognitívnej revolúcie sme pre všetko živé okolo nás osudovo nebezpeční, a to pri každom počte, v každej dobe, aj s tými najprimitívnejšími technológiami. Po „iracionálnej múdrosti“, žiaľ, ani u našich chudobnejších a technologicky limitovaných predkoch veľa stôp nevidno.

Možno je mylný aj iný Markov predpoklad: „Keby bolo prevládlo myslenie iných národov, možno by svet mohol v pohode existovať ešte tisícročia a žil by s pocitom nie lineárneho pokroku, ale „zaguľateného pokroku“. Mohlo ale myslenie nejakých národov odolať ekonomickej produktivite a vojenskej sile európskych národov stojacich na dedičstve renesancie, osvietenstva a industriálnej revolúcie, ktorú splodili? Keď dnes vidíme konzumnú dravosť Japoncov, Číňanov, Kórejcov, Indov či príslušníkov početných afrických národov, ťažko si taký scenár predstaviť. Ich hlad po konzume plodov civilizácie Západu je – veľké bohužiaľ – ťažko označiť za diktát. Mám podozrenie, že keby im boli radosti konzumu Západom odopierané, takáto prax by sa rýchlo dočkala označenia diskriminácia a kolonializmus.

Naopak, mnohé obavy, ktoré Marko Huba tak jasne už vtedy artikuloval, sa ukázali viac ako opodstatnené: „Veď to bude sloboda i pre sebcov, špekulantov, rozpredávačov krajiny“, písal jasnozrivo krátko po Novembri, keď sme si ešte mnohí mysleli, že sme lepší ako sme. „Bojím sa, že bez nových etických pravidiel cestnej premávky ju pohotovo zaplnia tí „šikovnejší“ a pod rúškom slobody a demokracie už celkom dodrancujú túto krajinu.“ Stalo sa.

Keď Dominik Tatarka nabádal Marka Hubu postaviť na niektorom slovenskom vrchu nejaké vlastné sochárske dielo, Marko si pokorne kládol otázku: „Čo ak by som ten kopec svojou sochou zranil?“ Absolútne nepochopiteľná otázka pre tých, ktorí sa onedlho dostali k moci, aby časom vztýčili k obrazu svojmu pred bratislavským hradom bronzového koňa – vajčiaka a o dvesto metrov ďalej 30 metrový megafalus. Homo erectus, živý večne ako Lenin.

Z množstva Markových postrehov, ktoré ešte len čakajú na potvrdenie, na záver jeden, ktorý ma pred 30 rokmi oslovil vari najviac: „Viem, že ak pôjde do tuhého, ak budeme my a naše deti umierať na ekologické následky a všetkým bude jasná súvislosť ekologicko-etickej ľahostajnosti… budú zúrivo kričať, že my, čo sme to tušili, sme vinníci, lebo sme málo kričali, keď bol ešte čas, že sme boli príliš mäkkí, demokratickí, tolerantní.“ Pár rokov pred Markom o prepočutí hlasu Kasandry spievala ABBA: „… Niektorí sme aj chceli, ale nik sa neodhodlal počúvať varovné slová, potom v najtemnejšej z nocí nikto nevedel ako bojovať, a zastihlo nás to v spánku…“ Áno, aj taký môže byť osud hluchých, ku ktorým Kasandra hovorila ústami Marka Hubu, keď písal generácii Novembra 89.

Sorry Cassandra I misunderstood

Now the last day is dawning

Some of us wanted but none of us would

Listen to words of warning

But on the darkest of nights

Nobody knew how to fight

And we were caught in our sleep

― Cassandra, ABBA, 1982

ČASŤ PRVÁ

ÚVAHY

SLOBODA

Máme slobodu – hurá!

Som ňou opojený a zároveň ustráchaný. Veď to bude sloboda i pre sebcov, špekulantov, rozpredávačov krajiny.

Vítam slobodu a zároveň dumám o tom, ako ju múdro a citlivo obmedziť, aby sloboda jedného nešla proti inému, proti spoločnosti, prírode a budúcnosti.

SLOBODA?

Snívame o slobode. Po mnohých rokoch sa nám otvára. Priestoru pre ňu však ubúda. Svet sa zmenšuje preľudnením, príroda hynie. Rub slobody musí byť zodpovednosť, kontrolovať ju treba svedomím.

To, čo dnes získavame, by nemala byť sloboda voľnosti, lež sloboda byť zodpovednými. Môže človek žiť životom konzumnej spoločnosti a mať pri tom čisté svedomie? Technická civilizácia nás vohnala do ohrady, v ktorej sa nemáme právo cítiť čistí, mravní, spravodliví. Každý krok takto civilizovaného človeka je, žiaľ, spriahnutý s vinou. Môžeme však za to, že sme sa nenarodili o sto, dvesto rokov skôr, kedy väčšina našich predkov žila skromne, bezodpadovo, berúc si z prírody len to najnutnejšie? Nepoznali mnohé naše vymoženosti a blahá, mohli sa však slobodne nadýchnuť čistého vzduchu, napiť čistej vody, jesť skromnú, ale čistú stravu. Na rozdiel od nás mohli navyše prežiť život bez výčitiek svedomia. Tiež vedeli, že ak v hore vytnú z nutnosti strom, narastie druhý, ak pre poživeň zabijú zviera, neporušia tým druhovú pestrosť prírody. Nemali reálny dôvod pochybovať o tom, že každý živý tvor bude nahradený potomkom a že takto život pôjde donekonečna.

Rýchlosť, akou sa špiní vzduch, rieky, oceány, akou sa strácajú lesy, do nenávratna odchádzajú celé rastlinné a živočíšne druhy, táto hmatateľná reálnosť všeobecného konca života Zeme je historicky úplne nová skutočnosť.

Iste, o konci sveta ľudstvo hovorilo neraz. Väčšinou ako o božom treste za mravné hriechy človeka. Pojem boha a mravnosti sa nám z reality stále viac vytráca. Avšak, na rozdiel od minulosti, tentoraz veľmi reálnu podobu nadobúda pojem trestu.

O ŠTOPKANÍ

Ak má človek diery na ponožkách, má niekoľko možností. Najľahšie je zahodiť ich a kúpiť si nové. Dobre situovaný človek to spravidla tak urobí. Chudobnejší, ktorý na nové nemá, môže urobiť to isté, ale musí si na ne požičať. Posledná možnosť je ponožky si zaštopkať.

Prvé riešenie vylúčim hneď, nemáme naň peniaze. Druhé je lákavé, ponuky na zahraničné pôžičky sa rysujú. Lenže k novým ponožkám nám pribalia aj ruksak s dlžobami, aby sa nám v nich tak ľahko nekráčalo.

Pre deravú ponožku, akou je dnes naša krajina, by som navrhoval posledné riešenie. Vec sa nevyhodí, nevznikne odpad, ušetrí sa tiež materiál a energia potrebné na výrobu veci novej (pohľad ekológa). Niektoré veci, hoc i obdraté a otlčené, vekom nadobúdajú hodnotu. Často ich však majitelia zahodia skôr, ako si ich cenu stihnú uvedomiť (pohľad pamiatkara). A v prípade našej ponožky sa štopkaním stáva človek jej spolutvorcom. Pre nejedného by to mohla byť prvá zmysluplná tvorivá práca v živote. Človek získa k ponožke vzťah a čím ďalej tým viac bude jeho dielom. Nie je vylúčené, že v štopkaní nájde také potešenie, až mu bude ľúto tých zámožnejších, čo to nikdy neskúsili. Možno bude svoju ponožku aj opatrnejšie drať. Hádam ju ani nikdy nezahodí a nechá ju pre vnukov. Veď takto dáko naši sporovliví a pracovití dedovia po stáročia štopkali našu krajinu a aj napriek tomu, že si ju obúvali cudzí páni, zdedili sme ju nederavú (pohľad vlastenecký).

V posledných desaťročiach sme sa však tak strašne náhlili za veľkými cieľmi, že nebolo času sledovať zväčšujúce sa diery. Pokúsme sa napriek tomu roztrhanú ponožku našej krajiny zaštopkať vlastnými rukami. Možno sa práve vďaka štopkaniu staneme sami sebou.

AKÍ SME, AKÍ CHCEME BYŤ

V časoch, keď Schweitzer vykročil z etiky lásky človeka k človeku a rozšíril ju o lásku človeka k prírode, chápal túto etiku lásky a úcty k všetkému životu ako čosi nutné, ale iracionálne, nepodložené faktami. Ak si dnes uvedomíme súčasnú ekologickú krízu ako dôsledok nedostatku tejto etiky, dochádza vlastne k jej racionalizácii.

Žiaľ, racionálne ľudstvo potrebuje fakty. Ak však bude čakať až na fakt totálnej ekologickej katastrofy, ak sa neprebudí a nezmobilizuje vidiac odchádzajúcu prírodu, nebude už čo milovať.

DEMOKRACIA

Jednou z výsad demokracie je vypočuť názor každého. Navrhujem, aby sme pozorne počúvali nielen svojich súčasníkov, ale začuli i tichý hlas našich predkov, hlas vymierajúcej prírody, hlas miliónov biednych v chudobnejších krajinách i hlas tých, ktorí prídu v budúcnosti po nás. Budem sa tešiť takej demokracii, v ktorej každý náš krok bude usmerňovaný všetkými týmito hlasmi.

MAŤ ALEBO BYŤ

Nemáme až také možnosti mať sa lepšie, máme však veľkú šancu byť lepší. Je to síce ťažšie, ale krajšie, ekonomicky dostupné a ekologicky nevyhnutné. Ak by sme energiu, ktorú vynakladáme na nadmerné hrabanie k sebe, použili na dávanie, neubudlo by z nás tak, ako sa obávame.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

OSUD KASANDRY

ČASŤ PRVÁ – ÚVAHY

Sloboda

Sloboda?

O štopkaní

Akí sme, akí chceme byť

Demokracia

Mať alebo byť

ČASŤ DRUHÁ – REAKCIE A PREDNÁŠKY

ČASŤ TRETIA – Z ROZHOVOROV

ČASŤ ŠTVRTÁ