Stephen King

NEZBYTNÉ VĚCI

Copyright © Stephen King, 1991

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: NEEDFUL THINGS

Translation © Gabriel Göessel, 1993, 2009

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-222-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-223-5 (mobi)

Dámy a pánové, prosím o pozornost!

Přistupte blíže, aby každý viděl!

Mám pro vás příběh, nebude vás stát ani groš!

(A když mu uvěříte, budeme spolu vycházet.)

Stave Earle

Snake Oil

Slyšel jsem, že hodně jich zabloudilo,

dokonce i v ulicích vesnice, když tma byla tak hustá,

že by se krájet nožem dala – jak se alespoň říkalo…

Henry David Thoreau

Walden

VY UŽ JSTE TU BYL

Jistěže ano. Jistě. Já nikdy žádnou tvář nezapomenu.

Tak jen pojďte blíž, ať vám potřesu rukou! Něco vám řeknu: já vás poznal podle chůze ještě před tím, než jsem vám viděl do obličeje. A skutečně jste si nemohl pro svůj návrat do Castle Rocku vybrat lepší čas. No, není to tu paráda? Brzy začne lovecká sezóna a ti blázni budou po lesích pálit na všechno, co se hýbe a co na sobě nemá svítivě oranžovou bundu. Protože je právě říjen a my tady ve městě necháváme říjen vládnout tak dlouho, jak se mu chce.

Pokud jde o mne, tak je to nejlepší roční období. Jaro tady sice také máme příjemné, ale kdybych mohl, vždycky bych si místo května vybral raději říjen. Tady v západní části státu Maine už je většinou klid, protože s odchodem léta odjíždějí i všichni ti letňáci ze svých chat u jezer a na vyhlídkách zase zpátky do New Yorku a Massachusetts. Domorodci je každým rokem sledují, jak přijíždějí a odjíždějí – vítáme vás, vítáme vás, vítáme vás; na shledanou, na shledanou, na shledanou. Že přijíždějí, je dobře, protože přivážejí i ty svoje velkoměstské dolary, ale že odjíždějí, je také dobře, protože s nimi odjíždí i ta jejich velkoměstská zloba.

A hlavně o jejich velkoměstské zlobě chci pohovořit – posadíte se na chvilku sem ke mně? Tady na schodech před tanečním parketem to bude příjemné. Sluníčko tu pěkně hřeje a průhledem altánu je vidět skoro celý střed města. Jen musíte dávat pozor na třísky. Ty schody by se měly opískovat a pak znovu natřít barvou. To je práce pro Hugha Priesta, ale Hugh se k tomu zatím nedostal. On totiž chlastá. To není žádné tajemství. V Castle Rocku se některé věci sice dají udržet v tajnosti a také se v tajnosti udrží, ale dá to dost fušku – a většině z nás je dobře známo, že to je už dost dávno, co Hugh Priest a práce spolu ještě jakž takž vycházeli.

Co že to je?

Aha! Tohle! No řekněte – není to nádhera? Těch letáčků je plné město! Mám ten dojem, že většinu jich vyvěsila osobně Wanda Hemphillová (její manžel Don je majitelem Hemphillovy tržnice). Sundejte ho z toho sloupu a podejte mi ho. No, nebojte se – stejně nikdo nemá co vyvěšovat nějaké letáčky na sloupy pódia tady v altánu, ne?

A sakra – jen se na to koukněte! Hned nahoře je natištěno KARBAN A ĎÁBEL. Pěkně velkými rudými písmeny, z nichž se kouří, jako kdyby ty letáčky dorazily expresně přímo z pekla! Cha, cha! Někdo, kdo by nevěděl, jakou ospalou dírou tohle naše městečko je, by si mohl myslet, že se skutečně řítíme do záhuby, jak se mi zdá. Ale vám je přece jasné, že v městečkách, jako je tohle, se některé věci občas zbytečně nafukují.

A reverend Willie má tentokrát opravdu nádor na mozku. O tom není žádných pochyb. Církve na maloměstech… nu, o tomhle vám určitě nemusím povídat nic. Všechny spolu navzájem sice vycházejí – při troše dobré vůle – ale nemají jedna z druhé vůbec žádnou radost. Nějaký čas je klid a pak se začnou hašteřit.

Tentokrát se však hašteří jen co je pravda – a také si vyčítají spoustu věcí. Katolíci totiž chystají něco, čemu říkají Noční kasino, v Kolumbově síni na druhé straně města. Pokud vím, tak každý poslední čtvrtek v měsíci. Zisky by měly jít jako příspěvek na opravu střechy kostela. Kostela Matky Boží jasných vod – jestli jste přijeli do městečka od kopce Castle View, určitě jste jej míjeli. Hezký kostelík, není-liž pravda?

To Noční kasino je nápad otce Brighama, ale chytil se ho pak vlastně spolek Dcery Isabelliny, a ten se rozhodl ho realizovat. Hlavně Betsy Viguová. Asi se jí zalíbilo pomyšlení, že se navleče do svých nejvypasovanějších černých šatů, bude rozdávat karty nebo roztáčet ruletu a pronášet: „Sázejte, dámy a pánové, vaše sázky, prosím.“ No, ale řekl bych, že takové pomyšlení se zalíbilo všem. Je to sice jen taková nevinná desetníková záležitost, ale pro ně zároveň i trochu hříšná.

Jenomže pro reverenda Willieho to žádná tak úplně nevinná záležitost není – jemu a jeho kongregaci se to naopak zdá být záležitost víc než jen trochu hříšná. Je přece právě oním reverendem Williamem Rosem, který nikdy vlastně neměl moc rád otce Brighama. A konečně ani otec Brigham si jeho nikdy moc nepovažoval. (Byl to vlastně otec Brigham, kdo začal reverendu Rosovi přezdívat „Funivý Vilda“ – a to mu reverend jen tak nezapomene.)

Mezi těmi dvěma šamany to jiskřilo už i dříve, ale tahle záležitost s Nočním kasinem je něco víc než jen nějaké obyčejné jiskření – skoro by se dala nazvat lokální válkou. Když se Willie doslechl, že katolíci hodlají trávit noci hazardem v kasinu, skákal vzteky až do stropu. Za ty letáčky KARBAN A ĎÁBEL zaplatil z vlastní kapsy a Wanda Hemphillová a její přítelkyně z kroužku vyšívání je vyvěsily po celém městečku. Od té doby spolu katolíci a baptisté komunikují už jen v rubrice dopisů našeho malého týdeníku, kde zuří a dští síru jedni na druhé a posílají se navzájem do pekel.

Jen koukněte támhle a bude vám hned jasné, co vám chci říct. To je Nan Robertsová, ta, co zrovna vyšla z banky. Je majitelkou Naniny restaurace a mám ten dojem, že to je teď snad nejbohatší osoba ve městě od doby, kdy se starý Fotr Merrill odebral do toho velkého vetešnictví v nebi. Ta je taky baptistka. Proti ní kráčí velký Al Gendron. A to je zase tak skalní katolík, že i papež by před ním zbledl závistí. Jeho nejlepším kamarádem je Ir Johnny Brigham. A teď dávejte pozor! Vidíte, jak se jim zvedají nosánky? Ohó! No není to krásný pohled? Vsadil bych se o co chcete, že v místě, kde se míjeli, klesla teplota nejméně o dvacet stupňů. Jak říkala moje matka – s lidma je sice větší legrace než s koňma, ale zase legraci tolik nerozumějí.

A teď koukněte zase támhle: vidíte tam ten šerifův křižník, zaparkovaný u chodníku poblíž půjčovny videokazet? Uvnitř sedí John LaPointe. Měl by sledovat řidiče, kteří překračují povolenou rychlost – ve středu města je totiž zóna snížené rychlosti, zvláště v hodinách, kdy chodí děti ze školy – ale když si zacloníte oči a podíváte se pozorně, tak uvidíte, že ve skutečnosti místo toho zírá na nějakou fotografii, kterou vyndal z náprsní tašky. Odtud na ni nevidím, ale vím naprosto přesně, o jakou fotografii asi jde; stejně přesně, jako si pamatuju příjmení svojí matky za svobodna. Je to fotografie, kterou pořídil Andy Clutterbuck asi před rokem na pouti ve Freyburgu. Je na ní John se Sally Ratcliffovou. John drží Sally kolem ramen a ta zase drží plyšového medvídka, kterého jí vystřelil – oba přitom vypadají neskutečně šťastně, jako by se měli v příští chvíli štěstím rozpustit. To ale bylo tenkrát, dneska už je to jinak – jak se říká; dneska je Sally zasnoubená s Lesterem Prattem, instruktorem tělocviku na střední škole. A ten je zanícený baptista, stejně jako ona. John se ze šoku z té ztráty nevzpamatoval dodnes. Vidíte, jak vzdychá? Pěkně ho to bere. Takhle může vzdychat jen člověk, který je pořád ještě zamilovaný (nebo si myslí, že je pořád ještě zamilovaný).

Problémy a zloba – to všechno vzniká hlavně z běžných záležitostí, všimli jste si toho už někdy? Z nedramatických záležitostí. Tak vám uvedu jeden příklad. Vidíte tam toho chlapíka, co kráčí do schodů soudní budovy? Ne, toho muže v obleku ne – to je Dan Keeton, náš vrchní radní. Myslím toho druhého, toho znaveného černocha. To je Eddie Warburton, noční vrátný v magistrátní budově. Chvíli se na něj dívejte a sledujte ho, co udělá. Teď! Vidíte, jak se na posledním schodu zastavuje a hledí do ulice? Vsadím, co chcete, že se kouká směrem k autoservisu Sunoco. Jeho majitelem a vedoucím je Sonny Jackett – a mezi těmito dvěma muži je zlá krev od doby, kdy tam před dvěma lety přivezl Eddie svůj auťák, aby se mu podívali na motor.

Na ten auťák se pamatuji docela dobře. Byla to Honda Civic, nic zvláštního; jenomže pro Eddieho něco zvláštního byla, protože to bylo jeho první a jediné zbrusu nové auto, které kdy vlastnil. A Sonny nejenže odvedl špatnou práci, ale také si napočítal za opravu nějak moc. To je ovšem Eddieho verze. Warburton to na mě zkoušel přes svou barvu kůže, aby stlačil cenu opravy – to je zase Sonnyho verze příběhu. Víte přece, jak to chodí, ne?

No a tak Sonny Jackett dal Eddieho Warburtona k soudu a byl velký křik, nejdřív v soudní síni a pak venku na chodbě. Eddie říkal, že Sonny ho nazval pitomým negrem a Sonny řekl, no, negrem jsem ho sice nenazval, ale ten zbytek platí. Satisfakce se nakonec nedostalo ani jednomu z nich. Soudce donutil Eddieho, aby vyklopil padesát babek, Eddie na to řekl, že to je právě o padesát babek víc, než si Sonny zaslouží a Sonny řekl, že to je pořád sakra málo. A pak už jen vím, že Eddieho nový auťák chytil od zkratu na elektřině a skončil na šrotišti u silnice číslo 5 a Eddie teď jezdí s oldsmobilem model ‚89, ze kterého teče olej. Eddie se nikdy nezbavil podezření, že Sonny Jackett toho o požáru jeho auťáku ví mnohem víc, než by byl kdy ochoten říct.

Pánové, s lidma je sice víc legrace než s koňma, ale zase legraci tolik nerozumějí. Není to trochu víc, než se dá pochopit, když je zrovna parný den?

Žije se tu prostě jen takový maloměstský život – ať už se to tu jmenuje Castle Rock, nebo jinak, prostě bydlí tu lidé, co jedí koláče, pijí kafe a za zády se navzájem pomlouvají. Bydlí tu Slopey Dodd, osamělý kluk, z něhož si kvůli jeho koktání ostatní děti dělají legraci. Bydlí tu Myrtle Keetonová, a pokud ta se zdá být trochu osamělá a vyděšená – jako kdyby si nebyla vlastně jista kde je či co se kolem ní děje – pak je to proto, že její manžel (ten chlápek, co jste ho právě viděli vycházet po schodech budovy soudu za Eddiem) se v posledních asi šesti měsících necítí nějak ve své kůži. Vidíte, jak má napuchlé oči? Vsadím se, že buď brečela nebo špatně spala – možná také oboje, co myslíte vy?

A támhle jde Lenore Potterová, ta vždycky vypadá jako ze škatulky. Jde do obchodu Western Auto. Nepochybně proto, aby zjistila, zda už přišlo její speciální organické hnojivo. Tahle ženská má doma víc různých kytek, než má bývalý prezident Carter jaterních skvrn. A taky na ně je patřičně pyšná. Ostatní dámy v městečku ji nemají moc rády – ohrnují nos nad ní, nad jejími kytkami, náhrdelníky i bostonskou ondulací za sedmdesát dolarů. Ohrnují nad ní nos – a já vám teď něco prozradím, a to čistě jenom proto, že tu tak sedíme vedle sebe na těch schodech na pódium. Já si totiž myslím, že dělají dobře.

Asi byste řekl, že to všechno je normálka, ale ne všechny problémy tady v Castle Rocku jsou normálka – to vám musím říct na rovinu. Nikdo ještě nezapomněl na Franka Dodda, dopravního strážníka, který tu před dvanácti lety zešílel a zabil všechny ty ženské, nikdo nezapomněl ani na toho čokla, co měl vzteklinu a způsobil smrt Joe Cambera a toho starého opilce z jeho sousedství. Ten čokl způsobil taky smrt chudáka šerifa George Bannermana. Dneska jeho práci dělá Alan Pangborn – dělá ji sice dobře, ale nikdy se v očích obyvatel městečka nemůže měřit s Velkým Georgem.

Taky nebylo nic normálního ani na tom, co se stalo Reginaldu „Fotrovi“ Merrillovi – Fotr byl starý lakomec, který měl ve městě bleší trh. Jmenoval se Trh hojnosti. Byl přesně tam, co na druhé straně ulice vidíte to prázdné parkoviště. Je to sice už dost dávno, co ten blešák vyhořel, ale tady v městečku ještě žijí lidé, co ten požár pamatují (nebo aspoň tvrdí, že ho pamatují), a co vám po několika pivech u Žlutého tygra budou vyprávět, že v tom je něco mnohem víc než jen normální požár, co zničilo Trh hojnosti a připravilo Fotra Merrilla o život.

Jeho synovec Eso říká, že strýci se před tím požárem přihodilo něco strašidelného – něco jako se o tom píše v té knize Zóna šera. Když ale jeho strýc zaklepal bačkorama, Eso u toho vůbec nebyl – bručel tenkrát v base v Shawshanku, protože dostal čtyři roky za noční vloupání a neoprávněný vstup do cizího příbytku. (Lidem bylo dávno jasné, že Eso Merrill neskončí dobře; když ještě chodil do školy, byl to jeden z největších trapičů v městečku a stovky dětí přecházely na druhou stranu chodníku, jen co zahlédly, že proti nim jde Eso ve své motocyklové bundě se spoustou cinkavých přezek a zipů, ve vysokých botách, cvakajících podkůvkami o dláždění chodníku.) Přesto – tohle mu lidé věřili: možná opravdu bylo něco podivného v tom, co se toho dne přihodilo Fotrovi, možná to jsou jen takové další tlachy, co se vedou nad šálky kávy a kousky štrúdlu v Nanině restauraci.

Nejspíš to tady bude stejné jako v městečku, ve kterém jste vyrostl i vy. Lidé se rozčilují kvůli náboženství, trápí se nešťastnou láskou, nosí v sobě tajemství, nosí v sobě zlo… a vyprávějí si občas i strašidelné příběhy – jako třeba o tom, co se snad stalo nebo nestalo toho dne, co Fotr zemřel ve svém vetešnictví – jen aby vlili trochu života do všech těch nudných dnů. Castle Rock je přesto hezké a klidné místo, kde lze žít a vyrůstat, jak je to konečně i napsané na té tabuli, co ji vidíte na příjezdu do našeho městečka.

Slunce se krásně zrcadlí na hladině jezera a na listech stromů – a když je jasný den, je vidět z vrcholku kopce Castle View až do státu Vermont. Letňáci debatují nad nedělními novinami a občas v pátek nebo v sobotu večer (někdy po oba večery) dochází na parkovišti Žlutého tygra ke rvačkám.

Ale letňáci pak vždycky zase odjedou a rvačky také vždycky nějak skončí. Městečko odjakživa patřilo mezi ta lepší, a když někdo utrpí nějaké šrámy, tak víte, co my řekneme? Řekneme on to překoná nebo ona to překoná.

Tak například barman Henry Beaufort nesnáší, když mu Hugh Priest v opilosti kope do jeho hudebního automatu…, ale Henry to překoná. Wilma Jerzycková a Nettie Cobbová se nesnášejí…, ale Nettie to překoná (nejspíš) a Wilma? Ta je zvyklá žít, jak žije, a nesnášet se s lidmi.

Šerif Pangborn pořád ještě oplakává ženu a mladšího syna, jež se mu zabili – i když to byla velká tragédie, jistě časem ten smutek překoná. Artritida Polly Chalmersové se nijak nelepší – vlastně se zhoršuje, sice nepatrně, ale trvale – a i když to možná nepřekoná, přesto se naučí s ní žít. Naučily se to konečně miliony lidí.

Občas se jeden s druhým chytneme, ale většinou probíhají věci hladce. Nebo alespoň až doposud probíhaly. Ale příteli můj, teď vám musím povědět jedno skutečné tajemství; hlavně proto jsem vás vlastně k sobě zavolal, když jsem vás zahlédl, že jste zase zpátky tady v městečku. Já si myslím, že trable – opravdové trable – už jsou na cestě. Už je cítím, jsou hned za horizontem jako nenadálá bouřka, plná blesků. Ty hádky mezi katolíky a baptisty kvůli Nočnímu kasinu, ty děti, co trápí chudáka Slopeye kvůli jeho koktání, ta nešťastná láska Johna LaPointa, zármutek šerifa Pangborna…, všechny tyhle věci budou ve srovnání s tím, co se blíží, vypadat jako úplně zanedbatelné maličkosti.

Vidíte tu budovu na druhé straně Main Street? Tam, tři domy od prázdného parkoviště, kde stávalo vetešnictví Trh hojnosti? Tu s tím zeleným baldachýnem? Jo, jo, právě tu. Výklady má ještě zavápněné, protože zatím ještě není otevřeno. Má na vývěsním štítě nápis NEZBYTNÉ VĚCI – co tohle, u všech všudy, má znamenat?

To také nevím, ale právě odtud na mne jdou ty špatné pocity.

Právě odtud.

Jen se na tu ulici ještě jednou podívejte. Vidíte tam toho kluka, ne? Toho, co tlačí kolo a vypadá, jako kdyby snil ten nejkrásnější denní sen, co se kdy nějakému klukovi může zdát. Tak na toho pozor, můj milý příteli. Podle mne právě to je kluk, který všechno spustí.

Ne – už jsem vám řekl, že nevím co…, nevím přesně co. Ale pozor na toho kluka. A taky se trochu projděte městem. Jasně ucítíte, že není v pořádku – a až se něco stane, určitě bude dobře, když u toho bude nějaký svědek.

Toho kluka znám – toho, co tlačí to kolo. A vy ho možná taky znáte. Jmenuje se Brian, dál nevím jak. Mám ten dojem, že jeho otec prodává obklady fasád a dveře v Oxfordu nebo v South Parisu.

Říkám vám, na něj pozor. Pozor na všechno. Vy už jste tu sice byl, ale tady se teď věci budou měnit.

Vím to jistě.

Cítím to.

Schyluje se k bouřce.

Č Á S T I

VELKOLEPÉ SLAVNOSTNÍ ZAHÁJENÍ

KAPITOLA PRVNÍ

1

Na malém městě představuje otevření nového obchodu velkou slávu.

Pro Briana Ruska to zase nepředstavovalo tak velkou událost jako pro některé jiné lidi – jako například pro jeho matku. Slýchal, jak o tom v posledním měsíci několikrát dlouze diskutuje (řekla mu, že se tomu nemá říkat drbání, protože drbání je zlozvyk, který ona nemá) po telefonu se svojí nejlepší přítelkyní Myrou Evansovou. První dělníci se ve staré budově, kde naposledy sídlila realitní a pojišťovací firma Western Maine, ukázali v době, kdy zase začínala škola, a od té doby tam pilně pracovali. Jako první věc vybourali velký prostor pro výklad, zasadili tam sklo a celý výklad zamazali vápnem, aby nebylo vidět dovnitř.

Před dvěma týdny se na průčelí objevila cedule s nápisem:

BRZY ZAHÁJÍME PRODEJ!

NEZBYTNÉ VĚCI

OBCHOD, JAKÝ TU JEŠTĚ NEBYL

„Nebudete věřit vlastním očím!“

„To bude zase jen nějaké další starožitnictví,“ říkala Brianova matka Myře. Cora Rusková byla přitom usazena na pohovce, v jedné ruce držela sluchátko telefonu, druhou pojídala višně v čokoládě a sledovala televizi, kde dávali seriál Santa Barbara. „Prostě jen nějaké další starožitnictví se spoustou napodobenin starého amerického nábytku a plesnivými telefony s kličkou. To se můžeš klidně vsadit.“

Bylo to brzy poté, co bylo vsazeno a krátce nato zatřeno sklo nového výkladu, a matka hovořila s takovou jistotou, že Brian byl přesvědčen, že tím už je celá záležitost uzavřená. Jenomže jeho matka nepochybně nepovažovala nikdy žádnou záležitost za úplně uzavřenou: její dohady a domněnky nikdy nekončily; stejně jako problémy jednotlivých postav seriálů Santa Barbara a Nemocnice.

Minulý týden se na ceduli na dveřích změnila první řádka a bylo tam teď napsáno:

SLAVNOSTNÍ ZAHÁJENÍ PRODEJE 9. ŘÍJNA

PŘIVEĎTE SVÉ PŘÁTELE!

Briana ten nový obchod nezajímal tolik jako jeho matku (a jako některé z jeho učitelů; slyšel je o tom novém obchodu mluvit ve sborovně měšťanky v Castle Rocku, když měl službu školního pošťáka), ale bylo mu jedenáct let a čiperného jedenáctiletého kluka přece zajímají všechny nové věci. A mimoto ho fascinoval už i jen název toho obchodu. Nezbytné věci: co to vlastně přesně znamená?

V úterý si cestou ze školy přečetl tu změněnou první řádku. V úterý odpoledne bývala škola delší. Brian se narodil s rozštěpem rtu, zaječím pyskem, a i když byl v sedmi letech operován, stále ještě chodil na logopedii. Přesvědčivě tvrdil každému, kdo se ptal, že logopedii nenávidí. Ale nebyla to pravda. Brian byl nesmírně a beznadějně zamilovaný do slečny Ratcliffové a vždy se celý týden nemohl dočkat, až bude zase mít hodinu logopedie. V úterý se mu zdálo, že škola trvá snad tisíc let a dvě poslední hodiny vyučování už měl příjemné šimrání v žaludku.

Hodiny logopedie navštěvovali jen čtyři další žáci a žádný z nich nebydlel na Brianově straně města. Brian byl rád. Poté, co strávil hodinu v jedné místnosti se slečnou Ratcliffovou, by snad žádnou společnost ani nesnesl. Rád se v pozdním odpoledni vracel pomalu domů, kolo obvykle spíš tlačil, než aby na něm jel, a jak kolem něj padalo žluté a zlatavé listí v dloužících se paprscích říjnového slunce, snil o ní.

Cestou procházel kolem tří bloků na Main Street proti Obecnímu domu a toho dne, kdy spatřil nápis, jenž oznamoval den slavnostního zahájení prodeje, se namáčkl nosem na sklo výkladu v naději, že spatří, co nahradilo fádní stoly a ošklivě nažloutlé stěny prostor, kde sídlili pojišťovací a realitní agenti firmy Western Maine. Ale jeho zvědavost neměla být uspokojena. Zevnitř byla namontovaná a až dolů spuštěná roleta. Brian neviděl nic, jen odraz vlastní tváře a rukou.

V pátek 4. října se objevil v místním týdeníku Výzva inzerát na nový obchod. Vyšel ve zdobném rámečku a pod textem byla kresba andělíčků; seděli zády k sobě a troubili na dlouhé trumpety. V tom inzerátu nebylo vlastně nic víc, než co se dalo vyčíst z tabule, pohupující se na průčelí dveří: obchod se nazýval Nezbytné věci, zahájí prodej v deset hodin dopoledne dne 9. října a – pochopitelně – „nebudete věřit vlastním očím“. Ani nejmenší náznak, týkající se druhu zboží, jež majitel či majitelé hodlají nabízet.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

VY UŽ JSTE TU BYL

Č Á S T I

KAPITOLA PRVNÍ