Stephen King

ROSE MADDER

Copyright © Stephen King, 1995

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: ROSE MADDER

Translation © Buška Bryndová, 1997, 2011

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-224-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-225-9 (mobi)

Tato kniha je věnována Joanu Marksovi.

Já jsem ta pravá Rosie,

a jsem Rosie Pravá,

radši mi věř,

já jsem to pravé ořechové…

Maurice Sendak

Krvavý žloutek ve vejci.

Zvětšující se propálená díra

na prostěradle. Rozzuřená růže, hrozící rozkvětem.

May Swensonová

PROLOG

ZLOVĚSTNÉ POLIBKY

Sedí v koutě a lapá po dechu, připadá jí, že v pokoji se najednou nedá dýchat, i když před několika minutami byl plný vzduchu. Nejdřív se jí zdá, jako by z velké dálky slyšela slabé sípání, ale pak si uvědomí, že to je vzduch procházející jejím vlastním hrtanem v sérii horečných pokusů o nadechnutí. Nemůže se ubránit pocitu, že se tady v koutě svého obývacího pokoje topí a přitom se dívá na roztrhané zbytky brožovaného románu, který si četla, když domů přišel manžel.

Ne, že by jí na tom tolik záleželo. Ta bolest je příliš silná, než aby se zabývala takovými maličkostmi jako dýchání, a zdá se jí, že ve vzduchu, který dýchá, není žádný kyslík. Bolest ji pohltila, stejně jako údajně velryba pohltila Jonáše, toho svatého odpůrce vojenské služby. Řezavě se do ní zarývá jako spalující slunce, proniká jí přímo do nitra, kde ještě do dnešního večera cítila jen uklidňující pocit rostoucího nového života.

Nevzpomíná si, že by někdy zažila takovou bolest – ani tenkrát, když ve třinácti letech strhla kolo, aby se vyhnula výmolu a spadla a narazila hlavou na asfalt a způsobila si tržnou ránu, která potřebovala přesně jedenáct stehů. Pamatuje si, jak jí tehdy projel stříbrný záblesk bolesti, následovaný překvapivou hvězdnou temnotou, která ve skutečnosti byla krátkou mdlobou…, ale ta tehdejší bolest neměla nic společného s nynější agonií, touto strašlivou agonií. Ruka položená na břiše cítí něco, co už vůbec není živé; jako by její živé dítě někdo vytáhl a na jeho místo dal rozžhavený kámen.

Ach, Bože, prosím, myslí si. Prosím, ať je děťátko v pořádku.

Ale teď, jak se jí dech pomalu začíná uklidňovat, uvědomuje si, že děťátko není v pořádku, že on se o to v každém případě postaral. Když jste ve čtvrtém měsíci těhotenství, dítě je ještě více součástí vašeho těla, než aby bylo samo sebou, a když sedíte v koutě a pramínky vlasů se vám lepí na zpocené tváře a cítíte se, jako byste spolkla horký kámen –

Cítí zlověstnou předtuchu, cítí, jak jí vnitřní strana stehen vlhne.

„Ne,“ šeptá, „ne. Ach můj drahý, milý Bože, ne. Dobrý Bože, milý Bože, drahý Bože, ne.“

Ať je to jen pot, myslí si. Ať je to jen pot… nebo jsem se možná jen počurala. Ano, to asi bude ono. Tolik to bolelo, když mě potřetí uhodil, že jsem se počurala a ani jsem si to neuvědomila. Tak je to.

Až na to, že to není pot ani moč. Je to krev. Sedí v rohu obývacího pokoje, dívá se na roztrhanou knížku, jejíž jedna půlka leží na gauči a druhá pod konferenčním stolkem, a její lůno se připravuje vyvrhnout děťátko, které až do dneška bez sebemenšího problému nosila.

„Ne,“ sténá, „ne, Bože, prosím, řekni ne.“

Vidí stín svého manžela, zkroucený a protáhlý jako strašák v poli nebo stín oběšence, jak tancuje a poskakuje po zdi výklenku dveří z obývacího pokoje do kuchyně. Vidí stín telefonního sluchátka přitisknutého ke stínu ucha a zkroucený stín telefonní šňůry. Dokonce vidí i stíny jeho prstů rozplétajících smyčku šňůry, jak ji chvilku mimoděk drží rozpletenou a pak ji zase pouští a nechává ji opět se zaplést, jako by to byl nějaký zaběhaný zlozvyk, kterého se nemůže zbavit.

Její první myšlenka byla, že volá policii. Směšné, ovšemže – vždyť on je policie.

„Ano, je to naléhavé,“ říká. „To si teda pište, zatraceně, vždyť je těhotná.“ Poslouchá, obtáčí si prsty šňůrou, a když opět promluví, jeho hlas zní nedůtklivě. A už jen tohle slabé podráždění v jeho hlase stačí, že se jí opět zmocní hrůza a ústa se naplní kovovou pachutí. Kdo by se mu mohl postavit na odpor? Kdo by byl tak bláhový? Jen někdo, kdo ho nezná, samozřejmě – někdo, kdo ho nezná tak, jak ho zná ona. „Samozřejmě že s ní nebudu hýbat, myslíte si, že jsem idiot?“

Její prsty se pod šaty sunou nahoru po stehně až k provlhlé bavlně kalhotek. Prosím, myslí si. Kolikrát jí toto slovo prolétlo myslí od chvíle, kdy jí vytrhl knížku z rukou? Neví, ale už je tady zase. Prosím, ať je ta tekutina na mých prstech světlá. Prosím, Bože. Prosím, ať je světlá.

Ale když vytáhne ruku zpod látky, konečky prstů má krvavé. Jak se tak na ně dívá, projede jí příšerná křeč, která jí přímo trhá nitro. Musí zatnout zuby, aby zadusila výkřik. Ví, že v tomto domě je lepší nekřičet.

„Nechte těch keců a rychle přijeďte! Rychle!“ Praští telefonem.

Jeho stín ve výklenku se chvilku natahuje a kymácí a pak stojí ve dveřích a jeho zrudlý hezký obličej se na ni dívá. Oči jsou v tomto obličeji stejně matné jako třpyt skleněných střepů povalujících se vedle polní cesty.

„Tak se na to podívej,“ říká a pozdvihne ruce a spráskne je.

„Podívej se na ten nepořádek.“

Ona natáhne ruku a ukazuje mu zakrvácené konečky prstů – nic víc si jako obvinění nedovolí.

„Já vím,“ řekne on, jako by to, že ví, mohlo celou věc logicky, racionálně vysvětlit. Otočí se a upřeně zírá na roztrhanou knížku. Sebere kus ležící na gauči a shýbne se pro druhý pod konferenčním stolkem. Jak se narovnává, její oči zahlédnou obálku, na které je žena v bílé venkovské blůze stojící na přídi lodi. Vítr jí rozevlál vlasy a odhalil tak hebká ramena. Název, Svéhlavička na výletě, je vyvedený v jasně červené barvě.

„Tohle je problém,“ říká a pohrozí jí zbytky knihy, jako by složenými novinami hrozil štěněti, jež se právě vyčuralo na podlahu.

„Kolikrát jsem ti říkal, co si o podobném škváru myslím?“

Odpověď je ve skutečnosti nikdy. Ona dobře ví, že by tu stejně seděla a měla samovolný potrat, i kdyby ji po návratu domů našel, jak se dívá v televizi na zprávy nebo jak mu přišívá knoflík ke košili nebo jen, jak si dává na gauči šlofíka. Procházel teď těžkým obdobím, jedna ženská jménem Wendy Yarrowová mu dělá potíže, a když má Norman potíže, rád se o ně podělí. Kolikrát jsem ti říkal, co si o podobném škváru myslím? křičel by, bez ohledu na to, jakého škváru by se to týkalo. A pak, těsně předtím, než se do ní pustí pěstmi: Chci si s tebou promluvit, zlato. Pěkně zblízka.

„Ty to nechápeš?“ šeptá. „Ztrácím děťátko!“

Neuvěřitelné. Norman se zasměje. „Můžeš mít další,“ řekne. Jako kdyby utěšoval dítě, kterému upadl na zem kornout se zmrzlinou.

Pak odnese roztrhanou knížku do kuchyně, kde ji nepochybně vyhodí do odpadků.

Ty parchante, myslí si, aniž by věděla, že si to myslí. Zase začíná mít křeče, už ne jen jednu, ale mnoho dalších, které se v ní rojí jako nějaký hrůzostrašný hmyz, a tak se schoulí ještě hlouběji do kouta a sténá. Ty parchante, jak tě nenávidím.

Vejde do pokoje a kráčí k ní. Ona zoufale hrabe nohama, jak se snaží opřít o zeď, a upřeně na něj zírá s šíleným pohledem v očích.

Na chvíli si je jistá, že tentokrát ji určitě zabije, nejen zraní nebo připraví o děťátko, po kterém tak dlouho toužila, ale opravdu zabije.

V tom, jak vypadá, když se k ní blíží se skloněnou hlavou, rukama svěšenýma podél boků a napínajícími se svaly na stehnech, je něco nelidského. Předtím, než se lidem jako její manžel začalo říkat chlupatej, říkalo se jim jinak, a to slovo jí teď, když ho pozorovala, přišlo na mysl. Přecházel po pokoji se skloněnou hlavou, tlustými pažemi komíhal jako kyvadly. To slovo bylo býk a Norman tak opravdu vypadal.

Sténá, vrtí hlavou, hrabe nohama.

Jedna bačkora se jí vyzula a leží na podlaze. Cítí novou bolest, křeče, které se jí zahryzávají do břicha jako zrezavělá ozubená kola, a cítí, že krvácení sílí, ale nemůže přestat pohybovat nohama. Když je takový, není na něm nic vidět, je v něm jen tahle příšerná nepřítomnost.

Stojí nad ní a unaveně vrtí hlavou. Pak si dřepne a jeho ruce pod ni vklouznou.

„Neublížím ti,“ říká a kleká si, aby ji mohl lépe vzít do náruče, „tak se přestaň chovat jako husa.“

„Já krvácím,“ šeptá a vzpomíná si, že tomu člověku, se kterým mluvil po telefonu, řekl, že s ní nebude hýbat, samozřejmě že s ní nebude vůbec hýbat.

„Jo, já vím,“ odvětí, ale bez sebemenšího zájmu. Rozhlédne se po pokoji a snaží se rozhodnout, kde se nehoda stala – ví, co si myslí stejně jistě, jako by mu nahlížela přímo do hlavy. „To je dobrý, to se zastaví. Oni ti to zastaví.“

Dokážou zastavit potrat? křičí uvnitř vlastní hlavy a ani ji nenapadne, že on by do ní mohl vidět stejně, jako vidí ona do jeho, a ani si nevšimne, že se na ni pozorně dívá. A opět si nedovolí slyšet i zbytek toho, co si myslí: Já tě nenávidím. Nenávidím tě.

Nese ji přes pokoj ke schodům. Poklekne a usadí ji pod nimi.

„Máš pohodlí?“ zeptá se účastně.

Zavře oči. Nemůže se už na něj dívat, alespoň ne teď. Má dojem, že by se zbláznila.

„Je to dobré,“ řekne, jako by mu odpovídala, a když otevře oči, vidí opět ten jeho pohled, jaký občas mívá – pohled, v němž se zračí prázdnota. Jako kdyby mysl někam odplula a zanechala tady jenom tělo…

Kdybych měla nůž, mohla bych ho bodnout, myslí si…, ale opět, není to myšlenka, kterou by si připustila, natož aby ji vzala vážně. Je to jen nějaká hluboká ozvěna, možná jen odraz manželova šílenství, lehký jako šumění křídel netopýra v jeskyni.

Do obličeje se mu najednou vrátí život; vstane a praská mu přitom v kolenou. Prohlédne si svou košili, aby se ujistil, že ji nemá od krve. Je v pořádku. Podívá se do rohu, kde se zhroutila. Tam krev je, několik malých perliček a stříkanců. Ještě víc krve vytéká zpod ní, teče teď silněji a rychleji; cítí, jak ji nezdravě a jaksi chtivě zalévá. Pospíchá, jako by chtěla spláchnout obyvatele toho maličkého bytečku. Je to skoro jako – ach, jaká hrozná myšlenka – by její vlastní krev byla na manželově straně…, ať je jakkoliv šílený.

Jde opět do kuchyně a zůstane tam asi pět minut. Slyší, jak se tam pohybuje, zatímco u ní probíhá potrat a vzpíná se v ní bolest a pak střemhlav s bublavými zvuky opadává; to i slyší. Najednou se cítí, jako by seděla v sedací lázni plné teplé, husté kapaliny, jakéhosi krvavého vývaru.

Jeho dlouhý stín přelétne výklenkem dveří, jak otvírá a zavírá ledničku a pak nějakou skříňku (zavrzání jí naznačí, že to je ta pod výlevkou).

Ve výlevce teče voda a on si pak začne něco pobroukávat – domnívá se, že by to mohlo být „Když muž miluje ženu“ – zatímco ji opouští děťátko.

Když se zase objeví ve dveřích, má v jedné ruce sendvič – ještě nedostal nic k večeři, takže musí mít hlad – a v druhé ruce mokrý hadr z košíku pod výlevkou. Sedne si do kouta, kam upadla poté, co jí vyrval z rukou knížku a třikrát ji pořádně udeřil pěstí do břicha – bum, bum, bum, tak sbohem, cizinče – a začne hadrem utírat krvavé šmouhy a skvrny; většina krve bude pod schody, přesně tam, kde chtěl.

Při uklízení pojídá svůj sendvič. Zdá se jí, že mezi plátky chleba cítí vůni zbytků grilovaného vepřového, které chtěla udělat s nějakými těstovinami v sobotu večer – něco lehkého, co by si mohli sníst při večerních zprávách u televize.

Podívá se na hadr, zabarvený do růžova, pak do rohu a pak opět na hadr. Přikývne, ukousne si pořádné sousto sendviče a vstane. V okamžiku, kdy se tentokrát vrací z kuchyně, ona zaslechne vytí přibližující se sirény. To bude asi sanitka, kterou zavolal.

Přejde pokoj, klekne si vedle ní a vezme ji za ruce. Svraští obočí nad tím, jak jsou studené, a začne jí je jemně třít, zatímco k ní mluví.

„Je mi to líto,“ říká. „To je jen… to, co se teď děje…, ta mrcha v tom motelu…“ Zarazí se, chvilku hledí stranou a pak se opět zadívá na ni. Podivně, žalostně se usměje. Jen se podívejte, komu se to snažím vysvětlovat, jako by chtěl říct ten úsměv. Pak není divu, že to došlo tak daleko.

„Děťátko,“ šeptá. „Děťátko.“

Stiskne jí ruce, stiskne je dostatečně silně, aby to zabolelo.

„Nestarej se o dítě, jen mě poslouchej. Budou tady každou chvilku.“ Ano – sanitka je velmi blízko, žene se nocí jako splašená. „Šla jsi ze schodů a ujela ti noha. Spadla jsi. Rozumíš?“

Dívá se na něj a neodpovídá. Bolest uprostřed těla teď trochu polevuje, a když jí opětovně stiskne ruce, tak to tentokrát cítí a zasykne.

„Rozumíš mi?“

Podívá se mu do zapadlých, nepřítomných očí a přikývne. Okolo ní stoupá pach slané vody a mědi. Už to není žádný krvavý bujón – teď je to, jako by seděla v rozbitém chemickém nádobíčku.

„Dobře,“ řekne. „Víš, co se stane, když řekneš něco jiného?“ Přikývne.

„Řekni to. Bude lepší, když to uděláš. Bezpečnější.“

„Zabiješ mě,“ zašeptá.

Přikývne a vypadá potěšeně. Vypadá jako učitel, kterému se podařilo z pomalého studenta dostat odpověď na obtížnou otázku.

„Správně. A dal bych si pěkně načas. Proti tomu, co bych ti udělal, by to, co se stalo dneska večer, vypadalo jako říznutí do prstu.“

Venku na příjezdové cestě se objevila červeně blikající světla. Rozžvýká poslední sousto sendviče a začne se zvedat. Půjde jim otevřít jako znepokojený manžel, jehož těhotná žena měla nešťastnou nehodu. Dřív, než se stačí otočit, ona ho chytí za manžetu rukávu od košile. Podívá se na ni.

„Proč?“ šeptá. „Proč to děťátko, Normane?“

Na okamžik spatří na jeho tváři výraz, kterému může těžko uvěřit – vypadá to jako strach. Ale proč by se jí měl bát? Nebo dítěte?

„Byla to nehoda,“ řekne. „To je všechno, jenom nehoda. Já s tím neměl nic společného. A tohle bys jim raději měla říct, až s nimi budeš mluvit. V tom ti pomáhej Bůh.“

V tom mi pomáhej Bůh, myslí si ona.

Venku se ozve zabouchnutí dveří, je slyšet zvuky kroků běžících k domu a hluk vytahovaných nosítek, na kterých ji dopraví až pod sirénu. Ještě jednou se k ní otočí, hlavu má skloněnou v tom býčím postoji, oči matné.

„Budeš mít další dítě a nic takového se už nestane. Příští bude v pořádku. Holka. Nebo možná hezký chlapeček. Na příchuti nezáleží, že ne? Jestli to bude kluk, tak mu koupíme malej baseballovej dres. Jestli to bude holka…“ Neurčitě se rozmáchne, „… tak čepičku nebo něco takovýho. Počkej a uvidíš. Stane se to.“ Pak se na ni usměje a ona má při tom pohledu chuť začít ječet. Je to, jako by viděla usmívající se mrtvolu v rakvi. „Když mě budeš poslouchat, všechno bude dobrý. Vem si to k srdci, zlatíčko.“

Pak otevře a vpustí dovnitř saniťáky a říká jim, aby si pospíšili, že je tam plno krve. Jakmile se k ní přiblíží, zavře oči, protože jim nechce dát příležitost, aby se jí podívali do nitra, a zdá se jí, že jejich hlasy přicházejí zdaleka.

Netrap se, Rosie, nedělej si s tím hlavu, to je jen maličkost, jen děťátko, můžeš si pořídit jiné.

Do paže se jí zabodne jehla a pak ji zvednou. Má zavřené oči, myslí si tak dobře, ano, řekněme, že si mohu pořídit jiné dítě. Pořídím si ho a odnesu mu ho z dosahu. Z jeho vražedného dosahu.

Ale čas běží a myšlenka na to, že by ho opustila – navíc nikdy ne naplno vyslovená – se vytrácí jako opravdový, racionální svět, když upadáme do spánku; postupně to není její svět, ale svět snů, které prožívá, takových těch snů, co měla jako mladá dívka, v nichž běží neprostupným lesem nebo stinným bludištěm, za ní je slyšet údery kopyt nějakého velkého zvířete, strašlivého, šíleného stvoření, které ji dohání a určitě i dohoní, ať se sebevíc snaží kličkovat, nebo uhýbat, nebo je jinak mást.

Princip snění je bdělé mysli zřejmý, ale pro spáče neexistuje žádné probuzení, žádný skutečný svět, žádná zdravá mysl; spáč vnímá jen vřavu spánku. Rose McClendonová Danielsová spala v šílenství svého manžela dalších devět let.

KAPITOLA I

JEDNA KAPKA KRVE

1

Bylo to čtrnáct let pekla, stručně řečeno, ale to si jen stěží uvědomovala. Většinu těch let chodila jako ve snu tak hlubokém, že připomínal smrt, a při více než jedné příležitosti si byla jistá, že její život se ve skutečnosti neděje, že se prostě se zívnutím probudí a bude se protahovat stejně roztomile jako hrdinka z kreslených filmů od Disneye. Tyto myšlenky ji nejčastěji napadaly poté, co ji zbil tak zle, že si musela jít na chvíli lehnout, aby se vzpamatovala. Dělal to tak třikrát, čtyřikrát za rok. V roce 1985 – roce Wendy Yarrowové, roce úřední důtky, roce „samovolného potratu“ – se to stalo asi tucetkrát. V září toho roku už podruhé a naposledy se v důsledku Normanovy péče dostala do nemocnice – alespoň dosud naposledy. Začala vykašlávat krev. Tři dny jí v tom bránil, ale když se to jen zhoršovalo, tak jí nařídil, co má říkat (vždycky jí nařídil, co má říkat) a odvezl ji do nemocnice Svaté Máří. Odvezl ji tam především z toho důvodu, že po „potratu“ ji saniťáci odvezli do Hlavní městské nemocnice.

Ukázalo se, že má zlomené žebro, jež se zapíchlo do plíce. Již podruhé za poslední tři měsíce vyprávěla svůj příběh o pádu ze schodů a ani si nemyslela, že internista, který měl na starosti její případ, jí tentokrát uvěřil, ale nikdo jí nekladl žádné nepříjemné otázky; jen ji dali do pořádku a poslali domů. Avšak Norman si uvědomoval, že měl štěstí, a příště byl opatrnější.

Někdy, když ležela v noci v posteli, rojily se jí v mysli představy jako podivné komety. Tou nejobvyklejší byla manželova pěst s klouby pomazanými krví, která pokrývala i jeho zlatý prsten z policejní akademie. Některá rána mohla číst slova z toho prstenu – Služba, Věrnost, Společnost – obtisknutá na kůži na břiše nebo na ňadru. Často jí to připomínalo modrá veterinární razítka na vepřových pečeních nebo roštěné.

Tyto představy k ní přicházely, když byla na pokraji spánku, uvolněná a odpočinutá. Pak viděla tu pěst, jak se k ní blíží, a úplně probuzená sebou trhla a celá se chvějíc ležela vedle něj a doufala, že se neotočí a jen tak v rozespalosti jí nevrazí pěst do břicha nebo do stehna za to, že ho vzbudila.

Do tohoto pekla vstoupila, když jí bylo osmnáct, a ze svého snu se probudila asi měsíc po svých jedenatřicátých narozeninách, téměř o půl života později. Probudila ji jedna prostá kapka krve, ne větší než pěťák.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

PROLOG

KAPITOLA I