Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Bentley

Vydání první

Copyright © 2018. Bentley by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2335. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bentley vydaného v roce 2017

Český překlad © 2020 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1298-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1299-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Melanie Moreland

BENTLEY

Věnování

Rodina je nejen pokrevní.

Díky lásce se naší rodinou stanou i přátelé.

Mí přátelé, ti staří i ti noví – tuto knihu věnuji vám.

Phyllis, Patti, Sharon,

Lauře, Edwinovi, Karen,

Trině, Deb, Jackeymu:

Mám vás ráda a objímám vás.

Mému Matthewovi:

Díky tobě je můj svět úplný.

Kapitola 1

Bentley

Vyšel jsem ven a z plných plic se nadechl. Po předchozích čtyřech dnech dusného a trýznivého žáru byl déšť, který smáčel zem a přinesl vláhu, vítanou úlevou. V časných ranních hodinách byl vzduch chladný a svěží.

„Vaše noviny, pane,“ řekl Andrew, můj sluha.

Přikývl jsem a vzal si výtisk Globe and Mail. Rozhlédl jsem se a s potěšením spatřil přijíždět svůj vůz. Frank byl jako obvykle přesný – ve skutečnosti vlastně o sekundu napřed – stejně jako já.

Auto zajelo k obrubníku a otevřely se zadní dveře. Ze sedadla zvedl své masivní tělo Aiden Callaghan, šéf ochranky a má pravá ruka, a v širokém gestu se rozmáchl.

„Váš odvoz, eminence.“

Ignoroval jsem jeho tón i obvyklý úšklebek, posadil jsem se na zadní sedadlo a zacvakl bezpečnostní pás. Rozložil jsem stále čisté a neohnuté noviny. Když se k nim totiž Aiden dostal dřív než já, bývaly často zmačkané, špinavé a měly tmavé skvrny od kávy na okrajích, nebo byly ulepené od koblih, které si při čtení cpal do úst.

„Kancelář pana Tomlina, pane?“

„Ano, Franku.“

Začetl jsem se do finanční přílohy, ale Aiden mi prstem stáhl okraj novin.

„To mi neřekneš ani ,dobré ráno, vole‘? Nebo: ,Díky, žes přijel tak brzo?‘ Nic?“

Obrátil jsem oči v sloup a trhnutím noviny zase narovnal. „Přesně za tohle tě platím.“

Nastalo ticho.

S tichým zasténáním jsem noviny složil. „Dobré ráno.“

Se širokým úsměvem se zase opřel a ruku natáhl podél horní části koženého sedadla. „Ale dobré ráno, sluníčko!“

„Netlač na to.“

„Smím se zeptat, proč vyrážíme na schůzku už za úsvitu? Tobě ta firma patří, víš? Můžeš si naplánovat schůzky na dobu, která obvykle není vyhrazena jen nočním sovám a prostitutkám.“

Když to řekl, musel jsem potlačit úsměv. „Mám plný den.“

„Já spíš myslím, že chceš naštvat Grega a dostat ho do práce extra brzo.“

Pohlédl jsem z okna. Bylo brzy. Nebyl téměř žádný provoz, což bylo na Toronto neobvyklé. Ranní schůzky mám raději. Málokdy spím déle než do pěti a rád začínám den krátce po probuzení.

V odmítavém gestu jsem nakrčil jedno rameno, ale vzápětí jsem se usmál. „Pro tvou informaci, Aidene, jsem si jistý, že noční sovy a prostitutky už šly dávno spát. Kromě toho jsem ti říkal, že tě tam dneska ráno nepotřebuju.“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Já jsem říkal tobě, že nebudeme nic riskovat.“

S povzdechem jsem si z kalhot smetl smítečko prachu. „Jsou to plané hrozby. Nikdy je nenaplnili. Jsi moc opatrný.“

Naklonil se ke mně a všechny známky lehkomyslnosti mu z tváře náhle zmizely. „Ať to byl kdokoli, ohrozil tvůj život, Bente. Tohle já jako plané neberu. Zmínili se o tom obchodě, který ses rozhodl dokončit, takže o tobě něco vědí. Dokud to nebude hotové, budu se tě držet jako klíště.“ Posadil se. „Navíc taky mám příležitost vytáčet tvého slavného právníka.“ Úsměv se mu vrátil, jenom tentokrát byl široký a zlomyslný.

Zdálo se, že Aiden a Greg mezi sebou mají vztah typu láska/nenávist. Aiden Grega respektoval, ale neustále se mezi sebou kvůli něčemu škorpili.

S Aidenem jsem se setkal na vysoké. Když jsem pak otevřel firmu, vzal jsem ho na palubu i s naším dalším známým, Maddoxem. Od té doby jsou se mnou oba.

Greg se stal mým právníkem před šesti lety. Je to zvláštní člověk, jeho osobnost bych asi nejlépe popsal jako suchou a chladnou, ale vynikající. Byl přesně tím, co jsem od právníka potřeboval. Bez emocí, ovládal se a neustále chtěl vyhrávat.

Když jsme dorazili do cíle, zapípal mi telefon. S úšklebkem jsem se podíval na obrazovku.

„Greg má zpoždění. Nestartuje mu auto. Bude tady asi za pětačtyřicet minut.“

„Skvělé. Takže snídaně? Ta restaurace na Queen Street?“

Vykoukl jsem z okna. „Já hlad moc nemám. Vy jeďte. Vezmi Franka a zajděte si na snídani. Já si dám jenom kávu támhle.“

„Bente,“ varoval mě, „sám ne.“

„Aidene, nikdo tady není. Nikdo kromě Grega, tebe a mě nezná můj rozvrh. Můžeš počkat, dokud nevejdu dovnitř, a za pětačtyřicet minut se vrať.“

„Mně se to nelíbí.“

Zvedl jsem ruku. „Chci kávu a chvilku pro sebe, abych si mohl přečíst noviny. Jeďte.“ Vzal jsem si noviny a prudce otevřel dveře. „A znám spoustu chvatů sebeobrany – sám jsi mě trénoval. Kdyby po mně někdo vystartoval se šálkem kávy, zvládnu to.“

Zabouchl jsem za sebou dveře a vykročil přes ulici, aniž bych mu dal šanci cokoli namítnout. Byl jsem si jistý, že si někde koupí jenom něco do ruky a bude s tím sedět za rohem, odkud mě bude pozorovat, ale to byl jeho problém. Byl jsem na veřejném místě a velice jsem pochyboval, že bych byl v nebezpečí. Bylo pro něj typické chránit mě až přehnaně. Já jsem chtěl být sám a uspořádat si myšlenky. A na pořadu dne byla káva.

Nebyl to žádný z řetězců, ale plno tam bylo. Ve vzduchu jsem cítil pečivo a sytou vůni kávy. Všude byli lidé a neustále přicházeli a odcházeli další. Všechny stoly byly obsazené, viděl jsem však, že pár jich bude brzy volných. Stál jsem ve frontě, netrpělivě podupával a čekal, až na mě přijde řada. Dal jsem si kávu do kelímku s sebou a k objednávce jsem přidal lákavě vypadající brusinkovo-citronový koláček. Po zaplacení jsem se otočil a rozhlédl se po místnosti. Zachmuřeně jsem si uvědomil, že nevidím ani jeden stůl prázdný. Šel jsem dál do podniku, kde jsem za rohem zahlédl volnou židli stojící u zdi. Alespoň jsem si mohl sednout a na stůl počkat.

Vykročil jsem k rohu a zaklel, když se mi noha za něco zachytila a smýklo to se mnou doleva. Kelímek s kávou jsem naštěstí udržel, ale trocha obsahu vystříkla otvorem a přistála na stole, zastrčeném u zdi. Noviny mi vypadly z podpaží a mobil s rotací odlétl po ošlapané linoleové podlaze.

„Do prdele!“ vykřikl něčí zděšený hlas. „Je mi to moc líto!“

Bez dívání jsem kelímek prudce položil na stůl a zvedl z podlahy noviny a telefon. Nohou jsem narazil do odrbaného batohu, přes který jsem předtím brknul, a odkopl ho pryč. Byl malý a starý, okraje měl roztřepené a roztrhané a hnědá barva na mnoha místech vybledla.

„Hele, nemusíš mi hned kopat do věcí!“

Zvedl jsem hlavu a setkal se s rozzlobeným pohledem majitelky batohu. Zírala na mě dívka s vyzývavýma tmavohnědýma očima.

Přelétl jsem pohledem stůl, za nímž seděla. Byl pro čtyři, ale ona u něj byla úplně sama a zabírala celý prostor. Všude ležely knihy, starý notebook, káva, prázdný talíř, druhý, o něco větší batoh, a její bunda.

„Copak nemáš dost místa? To musíš zabrat i podlahu?“

Tváře se jí zabarvily, ale neustoupila. „Spadl mi ze židle.“

Uchopil jsem batoh za ucha a hodil ho na prázdnou židli vedle ní. „Měla jsi ho z té podlahy zvednout.“

„Ublížil sis?“

„Ne.“

„Tak se přestaň chovat jako osel.“

Nechápavě jsem na ni zamrkal. „Nemůžeš mi říkat, že jsem osel.“

„Myslím, že jsem to právě udělala.“

„Ani mě neznáš!“

„Takže, až tě poznám, můžu ti říkat osle?“

Zacukaly mi koutky.

„Hele, kámo, už jsem se omluvila, přestože jsi to ty, kdo mi polil papíry kávou,“ opáčila naštvaným tónem, přičemž kapičky kávy otírala ubrouskem. „Co ode mě ještě chceš?“

Hele, kámo?

Než jsem našel hlas, chvíli to trvalo. „To nejmenší, co bys mohla udělat, je dovolit mi se posadit, protože jsi v téhle místnosti jediná, kdo má u stolu volno.“

Našpulila rty a pokrčila rameny. „Tak si kecni. Ale pracuju, takže mě neobtěžuj.“

„Nemám v úmyslu tě obtěžovat. Potřebuju jen místo k sezení. To je všechno.“

Mávla rukou a sklonila se nad zápisníkem. Já jsem se posadil, nacvičeným gestem rozložil noviny a poskládal je na úhlednou čtvrtinu, abych si mohl přečíst článek, který mě zaujal. Otřel jsem jeden vlhký roh v místě, kam mi ukápla káva, a snažil jsem se nemračit na dívku, která to způsobila.

I přes ty nejlepší úmysly se mi k ní však pohled stejně zatoulal. Zatímco pročítala ty své klikyháky, okusovala konec tužky. Na ramena jí spadaly dlouhé kudrnaté a medově zlaté vlasy, a když zvedla ruku, aby ty dlouhé prameny hodila zpátky, právě ten pohyb upoutal můj pohled. Tvář měla oválnou, pleť krémovou. Měla vysoké lícní kosti a plná a růžová ústa. Všiml jsem si několika třpytivých věcí v jejích uších a na zadní straně jednoho lalůčku jsem zachytil záblesk něčeho barevného. Vypadalo to jako nějaký druh tetování. Vzhlédla a upřela ten svůj sytě čokoládový pohled do mých očí.

„Chceš si mě vyfotit?“ provokativně zamrkala. „Dýl to vydrží.“

Cítil jsem, jak se mi po krku rozlézá takové zvláštní teplo, až jsem si musel odkašlat. „Jenom jsem si říkal, jak se ti podařilo zabrat ten největší stůl tady, když je tady touhle denní dobou tak plno, to je všechno.“

Usmála se širokým a rozpustilým úsměvem. Ty její čokoládové oči zářily veselím.

„Mám speciální privilegia.“

Pohodlně jsem se opřel, zakousl se do koláčku a krátce zavřel oči, abych si ho vychutnal. Byl ještě teplý, tuhý, hustý a máslový. Polkl jsem a znovu se setkal s jejím pohledem. „Ale? Čím za ta speciální privilegia platíš?“

Ukázala na koláček. „Dělám jim tohle.“

Její slova mě překvapila, ale potěšeně jsem se usmál. „Ty je vyrábíš? Tak to děkujeme pekaři. Jsou skvělé, opravdu vynikající.“

„A to se podívejme, osel má vychování!“

„Smím ti připomenout, že to celé začalo tím, že jsem zakopl o tvůj batoh?“

„Já to chápu.“

Zasmál jsem se. „Ale pořád jsem ten osel já?“

Pokrčila rameny a znovu se zahleděla do zápisníku. „Říkám věci tak, jak je vidím.“

Otřel jsem si prsty a usrkl kávy. „Ty koláčky tady pečeš každý den?“

„Každé ráno předtím, než jdu do školy.“

„Do školy?“

Ukázala na knihy. „Ano.“

„Ale není na školu moc brzy? Je teprve srpen.“

„Přes léto mám nějaké hodiny navíc.“

„Co studuješ?“

Zvedla hlavu, zaťukala tužkou na bradu a zahleděla se na mě. Až příliš pozdě jsem si uvědomil, že ji svým hovorem ruším.

„Omlouvám se. Neměl jsem v úmyslu tě otravovat při studiu.“

„To jsi vždycky tak formální?“

„Prosím?“

„Jako teď. To, jak mluvíš.“

„Myslím, že ano.“

Rozhlédla se a v nervózním gestu se snažila pevněji zachumlat do svetru. Všiml jsem si, že je silný a těžký – na léto docela zvláštní oděv. Měl jsem pocit, že se prostě musím zeptat.

„A ty vždycky v létě nosíš tak tlusté svetry?“

Povzdechla si a zavrtěla hlavou. S úsměvem ke mně natáhla ruku.

Zadíval jsem se do prostoru mezi ní a její tváří. Ruku měla malou a prsty droboučké. Na dvou prstech měla stříbrné prsteny a na palci těžký keltský kruh.

„Nehodlám si dál povídat s úplným cizincem, i když je milý a má rád mé koláčky. Jsem Emmy.“

Ona si myslí, že jsem milý?

„Co se stalo s tím oslem, kterým jsem byl před chvilkou?“

„Ale, pořád si to myslím, ale když jsi uvolněný, krásně se usmíváš. Takže si to pojďme zkusit znovu.“ Zvedla ruku výš. „Dobrý den, cizinče, sedící u mého stolu. Já jsem Emmy.“

Sevřel jsem její ruku ve své a potřásl jí. Pokožku měla měkkou, dlaň studenou. „Rád tě poznávám, Emmy.“

S mou dlaní stále v ruce se ke mně předklonila. „To je ta část, kdy mi řekneš své jméno, “ řekla tichým hlasem a zamrkala. „Pokud teda nechceš, abych ti dál říkala osle.“

Musel jsem se rozesmát. Byla legrační.

„Bentley.“

„Bentley?“

„Bentley Ridge.“

Sklopila oči, odtáhla ruku a přejela prsty po stole.

„Bentley Ridge?“

„Ano.“

„Ty se jmenuješ Bentley Ridge?“

„To už jsme si vyjasnili, Emmy. Ano.“

„Rodiče tě neměli rádi, nebo tak něco?“

„Promiň?“

„Zní to jako nějaký nóbl satelit. Pojďte bydlet do Bentley Ridge Estates, kde se dobře žije!“

Jenom jsem na ni zíral.

Přitiskla si ruku přes ústa a ty tmavé oči ve tváři měla najednou hrozně velké. „To jsem říkat neměla.“ Znovu se předklonila. „Ale vážně, tohle ti ještě nikdo nikdy neřekl?“

„Ne!“ odsekl jsem. Popravdě si to lidé určitě mysleli, ale nikdo to neřekl nahlas. „Ne.“

„Omlouvám se. Vyhrkla jsem to bez přemýšlení.“

Zvedl jsem kávu. „Najdu si místo k sezení někde jinde. Můžeš se vrátit ke studiu.“

Její ruka prudce vystřelila a popadla mě za paži. Všiml jsem si, jak její prsty na látce mého obleku v barvě námořnické modři vypadají – byly bledé, malé a křehké.

„Ne, prosím, jenom jsem si dělala legraci. Dělám to, když jsem nervózní – vtipkuju a říkám věci bez přemýšlení. Omlouvám se.“

Nakvašeně jsem se posadil, aniž bych si byl jistý, proč to dělám. Úzkostlivě se ušklíbla a zatahala se za rukáv svetru.

„Mám takovou nemoc,“ prohlásila.

„Promiň?“

„Snadno nastydnu. Mám fakt špatný krevní oběh. Takže když je lidem horko, mně je dobře. Když vám je chladno, já mrznu. Proto v létě nosím svetr a proto sedím u tohoto stolu. Je tak trochu zastrčený a klimatizace tady nefunguje správně, takže není tak oblíbený.“ Usmála se a na levé tváři se objevil hluboký ďolíček. „No a v zimě je to naopak, u tohoto stolu je tak horko, že tady nikdo nechce sedět, ale pro mě je dokonalý.“

Uvědomil jsem si, že se mi to, jak si mě dobírala, snaží vynahradit sdílením něčeho osobního, a hned jsem byl naštvaný o něco méně. „Je to vážné?“ zeptal jsem se, protože mě to najednou zajímalo. „Ten tvůj stav.“

„Ne, je to něco, s čím se potýkám už od dětství. Je to něco jako porucha termoregulace, spíš než cokoli jiného je to nepříjemné,“ pokrčila rameny. „Lidi si myslí, že to moc dramatizuju, ale pro mě je to prostý životní fakt.“ Znovu se vrátila k práci.

Já jsem upíjel kávu a dojedl koláček. Byl skutečně vynikající.

Zatímco má společnice upírala pozornost na obrazovku notebooku, ještě jednou jsem si ji prohlédl. Mračila se, okousanou tužkou si ťukala do brady a slova, která četla, tiše artikulovala ústy. Nakrčila obočí a zachumlala se do svetru ještě těsněji. Napadlo mě, zda existuje nějaký způsob, jak zařídit, aby se cítila lépe. Překvapeně jsem nad těmi podivnými myšlenkami zavrtěl hlavou. Podívala se mým směrem a naše pohledy se setkaly. Do očí jí dopadlo sluneční světlo, proudící dovnitř oknem. Světlo bylo dost jasné na to, abych si kolem zorniček všiml malých zlatých skvrnek, podobných výbuchům slunečního svitu. Už se netvářila bojovně, ale spíš něžně. Pocítil jsem náhlou potřebu s ní něco sdílet, a tak jsem se k ní naklonil.

„Můj otec byl Winston Bentley Ridge druhý. Já jsem třetí. Jméno Winston nesnáším, takže si říkám Bentley. Vím, že je to snobské,“ pokrčil jsem rameny, „jenomže mi lidé stejně často říkají, že snob jsem, takže to sedí.“

Usmála se na mě. Širokým úsměvem, který odhalil rovné bílé zuby.

„Takže jsi snobský osel?“

Vzdal jsem se snahy nesmát se. Byla tak upřímná, až to bolelo. „Dostala jsi mě.“

„A bohatý asi taky, řekla bych.“

„Válím se v prachách.“

„Jo, to jsem si myslela. Do Alovy kavárny chodí na koláčky samí bohatí a snobští oslové.“

„Samozřejmě. Jsou úžasné. Slyšel jsem o nich v klubu.“

Připadalo mi divné, že tam sedím a žertuju s náhodně potkanou dívkou o životě – a že se mi to líbí. Možná proto, že nevěřila ani slovu z toho, co jsem řekl, i když většina z toho byla pravda.

„Kde máš bodyguarda?“ pozvedla teatrálně obočí. „Čeká někde na signál k zásahu? Vyvede mě za drzé chování?“

„Ne, jsi v bezpečí. Dává si snídani někde jinde. Ovšem zakrátko tady bude. Ale kdybych změnil názor, raději utíkej.“

„To jako vážně?“ otázala se s ústy dokořán.

„Jako že mám bodyguarda? Ano.“

„Páni! Až dodneška jsem nikoho s bodyguardem nepotkala.“

„Není to nic zvláštního.“

Odfrkla si. „Jo, každý nějakého máme. Ten můj si třeba teď nechává dělat nehty. Má je radši kratší, aby vypadaly dobře, když drží pistoli.“

Znovu jsem se zasmál.

Pohlédla na hodinky. „Ale do prdele! Mám zpoždění!“

S pobavením jsem sledoval, jak zabouchla notebook, posbírala si papíry a všechno to nahodile nacpala do většího z obou batohů, s jehož zipem pak zápasila, aby jej mohla zavřít. Dalo mi dost práce jí do toho nezasahovat řečmi o tom, že kdyby si věci lépe organizovala, déle by jí vydržely a byly by v lepším stavu. Batoh se rozpadal – vlastně se rozpadaly oba. Napadlo mě, proč nosí tolik věcí, že potřebuje dva batohy. Musel jsem si připomínat, že to není moje věc. Potom jsem uviděl, jak přijíždí mé auto, a vstal jsem.

„Doprovodím tě ven.“

Rozmáchla ruku ve vzletném gestu. „Ó, Ježíši, takové vychování!“

S úšklebkem jsem naznačil, aby šla přede mnou. U dveří jsem se natáhl kolem ní a nechal ji projít první.

Aiden stál venku u auta s rukama založenýma přes tu mamutí hruď.

„Teda! To je on?“

„Ano.“

„Tak to jsi asi v bezpečí.“

„Myslím, že ano.“

Otočila se a vítr jí načechral vlasy, jejichž barvy na slunci ožily, takže jí náhle kolem obličeje zavířila směsice blond a hnědé. Popadlo mne nesmírně podivné nutkání zvednout ruku a zastrčit jí ty uvolněné pramínky za ucho. Místo toho jsem si odkašlal a o krok ustoupil.

„Děkuju, že ses se mnou podělila o stůl, Emmy. Přeju hezký den.“

Po tváři jí přelétl výraz zklamání, ale potom přikývla.

„Vám taky, pane Rigidní. Za to zakopnutí se omlouvám. A zkuste trochu častěji používat úsměv, jo?“

„Ridge. Jmenuju se Bentley Ridge.“

Naprosto mě ignorovala. „Můžu vám něco říct, pane Rigide? Já se nejmenuju Emmy.“

„Ne?“

Stoupla si na špičky, a aby se mi mohla natáhnout až k uchu, zapřela se mi drobnou ručkou o předloktí. „Ne, jsem Winifred.“

„Winifred?“

„Jo. Winifred Windfallová. Kuchařský pseudonym. Nebo klidně Freddy Money. Takže ten Bentley Ridge zase není tak špatný.“

Cítil jsem, jak se mi v hrudi znovu rozlévá ten pocit pobavení. Na tváři jsem ucítil dotek jejích rtů.

„Přeju pěkný den.“

Otočila se na podpatku a odešla, po chvilce se ještě ohlédla přes rameno a zamávala.

Sledoval jsem ji, dokud nezmizela za rohem, a úměrně s tím, jak se vzdalovala, mi bledl úsměv.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola 1