SPQR III. - Svatokrádež

John Maddox Roberts

Tiráž

SPQR 3. Svatokrádež

John Maddox Roberts

© John Maddox Roberts 1992, 2012

Translation © Aleš Drobek, 2006, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické)

Z anglického originálu SPQR III. The Sacrilege přeložil Aleš Drobek.

Redakce Tereza Ješátková.

Obálka Pavel Růt

Konverze do elektronické verze eReading, s r.o.

Vydalo v roce 2011 nakladatelství

Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz

jako svou 491. publikaci (36. elektronickou).

ISBN 978-80-7363- 430-8

Obsah

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Kapitola 13.

Kapitola 14.

Slovníček pojmů

Poznámka k pravopisu a výslovnosti latinských slov

O autorovi

Nový případ Decia Caecilia Metella Chrám devíti Múz (SPQR4)

Řím v roce 61 př. n. l.

1. Saturnův chrám

2. Jupiterův chrám

3. Chrám bohyně Vesty

4. Rostra (řečniště)

5. Archiv

6. Kurie (sídlo senátu)

7. Vězení

8. Cirkus maximus

9. Cicerův dům

10. Klaudiův dům

11. Deciův dům

12. Forum Romanum

13. Baziliky

14. Kolový most

15. Aemiliův most

16. Fabriciův most

17. Cestiův most

18. Tarpejská skála

19. Dobytčí trh

Kapitola 1.

Občas mě napadá, zda se kdy člověk bude schopen dobrat skutečné historické pravdy. Mrtví neudrží brk, a tak dějiny nevyhnutelně píší ti, kdo přežili. Někteří přeživší poznali dané události na vlastní kůži, zatímco jiní je mají pouze z doslechu. Každý je pak vykládá či popisuje nikoliv tak, jak se opravdu odehrály, nýbrž jak se podle jeho názoru odehrát měly, aby vylíčil sám sebe či své předky, potažmo svou politickou frakci, v příznivém světle.

***

Kdysi, během jednoho z mých četných exilových dobrodružství, pobýval jsem na překrásném, leč nudném ostrově Rhodos. Na Rhodu není zhola nic a člověk se může zabavit jen navštěvováním některé z mnoha tamějších škol. Já jsem se rozhodl pro sérii přednášek z historie, jelikož nic jiného se tehdy nenabízelo, kromě filozofie, jíž jsem se jako příčetný muž vyhýbal velkým obloukem. Kurz vedl učenec jménem Antigonus, který se v té době těšil vynikající pověsti, ačkoliv dnes je již zapomenut. Oné zdánlivé proměnlivosti historické pravdy tehdy věnoval celou jednu přednášku. Problém nám objasnil na příkladu dvou tyranovrahů, Harmodia a Aristogitona, kteří žili před pěti sty léty v Athénách. Tenkrát vládli Athénám Hippias a Hipparchus, synové tyrana Pisistrata. Možná si dnes leckdo myslí, že Harmodius a Aristogiton stáli v čele protipisistratovské rebelie, oni však pouze zosnovali vraždu jednoho z nich, už jsem zapomněl kterého. Přeživší zarmoucený bratr vystrojil oběma atentátníkům okázalou popravu. Teprve až pak protipisistratiovská frakce, zaštítěna mučednickou smrtí tyranovrahů, podnítila úspěšné povstání a dosadila na trůn vlastního osvíceného panovníka, buď Kleisthena, nebo kohosi jiného. Než se člověk nadál, stály sochy tyranovrahů po celém Řecku a jeho koloniích. Můj otec měl v zahradě svého venkovského sídla také jedno skvostné sousoší, dílo samotného Axianta. Do Říma je přivezl kterýsi jeho předek poté, co jsme vyplenili Korint.

Pravda je však, vysvětlil nám Antigonus, docela někde jinde. Harmodius a Aristogiton nebyli idealističtí mladí demokraté planoucí záští k tyranům, nýbrž milenci. Nešťastný Pisistratovec zahořel neovladatelnou touhou po hezčím z nich, jenže dotyčný nehodlal opustit svého přítele kvůli nějakému starému pederastovi, a tak v jeho hlavě vzklíčil plán úkladné vraždy. Až po smrti obou milenců se zrodila legenda o hrdinných tyranovrazích, za vydatného přispění protipisistratovské kliky.

Nejpozoruhodnější na celé historce je ovšem fakt, že v té době všichni věděli, jak se věci doopravdy mají! V zájmu propagandy se však rozhodli přijmout legendu za vlastní. A tak se ze smyšlenky stala, řečeno slovy Antigonovými, „politická pravda“. Inu, je to řecký příběh a jen Řek může vymyslet takový termín.

Antigonus dále prohlásil, že jen ti, kdo zažili tu či onu událost na vlastní kůži, vědí, co se skutečně přihodilo, a my ostatní ji vnímáme jako skrze hustou mlhu, či jako slepec přejíždějící prsty po křivkách sochy. Řekl, že existují kouzelníci, kteří, jako například Proteus v báji o Odysseovi, dokáží povolávat ze záhrobí stíny mrtvých a rozmlouvat s nimi, a že prý jen tak se může člověk dobrat skutečné pravdy o časech dávno minulých.

Tehdy jsem jeho slovům horlivě přikyvoval, dnes však o nich již pochybuji. Zhruba v době, kdy jsem dospěl ke svému současnému pohledu na lidskou přirozenost, jsem si položil otázku: Opravdu by člověk přestal lhát jen proto, že je mrtev? Ctižádostiví lidé se neustále zaobírají tím, jak se na ně bude po smrti vzpomínat, a toto jejich úsilí by přišlo docela vniveč, kdyby na sebe všechno vyzradili ve chvíli, kdy postávají na břehu řeky Styx a čekají, až si převozník přijede pro další turnus.

Není ostatně třeba vracet se až k partě hošanů z dávných Athén, chceme-li nalézt příklad překroucené legendy o tyranovraždě. Vzpomeňte na vraždu Julia Caesara. Příběh, který znáte, je oficiální verze posvěcená naším Prvním občanem, Antigonova „politická pravda“. Já bych jej však mohl vyprávět docela jinak, neboť jsem byl tenkrát u toho, kdežto První občan nikoliv. Bezpochyby existuje spousta dalších verzí a každá vrhá jen to nejpříznivější světlo na svého autora či jeho předky. Kdybychom tak měli po ruce jednoho z oněch nekromantů, který by před nás povolal stín Božského Julia a také Kassia, Bruta, Kasky a, řekněme, pěti dalších (neboť devítka je číslice bohům libá nejvíce), pak bychom myslím uslyšeli devět dočista rozdílných podání toho, co se o oněch osudových březnových idách přihodilo. Sebeláska dokáže zamlžit úsudek stejně spolehlivě jako čas či vzdálenost.

Ale dost již. O Caesarově smrti budu vyprávět až jindy, pokud mi to věk, zdraví a První občan dovolí. Nyní chci psát o časech dřívějších, o událostech o sedmnáct let starších, jež se dnes netěší takové proslulosti, třebaže tehdy se zdály být nanejvýš významné.

Mým slovům můžete věřit, neboť jsem byl tenkrát u toho a vše jsem viděl na vlastní oči a dnes jsem již příliš stár a znaven, než abych si dělal velké starosti s tím, co si o mně kdo myslí. A až zemřu, nebude mne to trápit už vůbec.

***

Těšil jsem se na dobrý rok. Ke každému novému roku jsem vzhlížel pln optimismu, ačkoliv jeho události mne většinou záhy vrátily zpět na zem. Ani ten následující neměl být výjimkou. Byl jsem mlád, táhlo mi na devětadvacátý rok, a mladého ducha, jak známo, hned tak něco nezkruší. Leč osud již na mne čekal s bičem v ruce a hodlal mi nadělit pěkných pár ran na záda.

Když jsem se však tenkrát ubíral k městu, díval jsem se na svět radostně. Jedna z příčin mé dobré nálady spočívala vně městských hradeb – ohromné vojenské ležení plné vojáků, zajatců a kořisti. Jen kořist samotná se prostírala na několika akrech, chráněná přístřešky a markýzami. Pompeius se vrátil z Asie a chystal se na svůj triumf. Do té doby však nesměl vstoupit do města a to bylo opatření přesně dle mého gusta. Protipompeiovská frakce v senátu zatím povolení k triumfu úspěšně blokovala. Co se mne týče, klidně bych jej nechal čekat za branami, dokud si jej k sobě nepovolají bohové, což je ovšem krajně nepravděpodobné, ať si o tom Pompeius myslí, co chce.

Věděl jsem, že mne čeká rušný rok. Můj otec byl zvolen cenzorem a to je úřad mnoha povinností. Tušil jsem, že mne pověří sčítáním lidu, tedy prací úmornou a náročnou, aby se sám mohl plně věnovat čištění senátu od nehodných členů, což je činnost nanejvýš uspokojivá, a přidělování veřejných zakázek, což je zase kromobyčejně výnosné.

Nevadilo mi to. Hlavně že budu v Římě! Poslední rok jsem strávil v Galii, kde počasí je nepřívětivé a lidé se nemyjí. Jejich kuchyně je nevalná a ani tisíc let římské nadvlády je nenaučí dělat pořádné víno. Gladiátoři jsou tam průměrní a jediné, co stojí v Galii za to, jsou skvělí vozatajové a nádherní závodní koně. Cirky jsou na římské poměry malé a ubohé, ale závody mne nadchly. Ke všemu mé povinnosti souvisely převážně s vojenskou službou a já odjakživa choval k armádě nanejvýš neřímský odpor. V Galii se nikde nebojovalo, což bylo nudné a nevýnosné, a já měl na starosti pokladnu, což bylo ponižující. Vojáci se vždy hloupě culili, když viděli důstojníka v nablýskaném brnění, kterak peníz po penízku odpočítává jejich žold a pak se je ještě prosí o podpis.

Ale to vše již bylo minulostí, já se blížil k Ostijské bráně a mé srdce zpívalo radostí. V přístavu jsem mohl nasednout na člun a připlout po řece, ale chtěl jsem si příjezd trochu užít, a tak jsem si od ostijského kvestora půjčil koně, nechal vycídit slavnostní zbroj a zakoupil nové střapce do přilby. Panoval krásný den a musel na mne být skvostný pohled, když jsem hrdě projel branou a kývnutím odpověděl strážnému na pozdrav.

V té době už stály hradby daleko za pomeriem, a tak jsem mezilehlou částí města cválal v plné vojenské parádě a úsměvem odměňoval obdivné výkřiky svých spoluobčanů. Armáda se tenkrát těšila veliké oblibě, neboť římská vojska šla z vítězství do vítězství a domů se vracela s bohatým lupem. Zastavil jsem a seskočil s koně u linie starých městských hradeb založených samotným Romulem. Kdybych je překročil se zbraní v ruce, čekala by mne smrt.

Obřadně jsem si svlékl a složil svůj rudý plášť a přivázal jej k sedlu. Sundal jsem si helmu a opatrně, abych nepoškodil zbrusu nové střapce, jsem ji pověsil za podbradník vedle pláště. Okolostojící mi pomohli z kyrysu vytvarovaného ve svaly, nad nimiž by pukl závistí i Herkules, a jež byly zcela nepodobné těm, které zdobily mé tělo. Meč s opaskem jsem zastrčil do sedlové brašny a zůstal pouze ve zlatem lemované vojenské tunice a červených kožených caligae. Ty byly ve vnitřním městě povoleny. Vzal jsem uzdu do ruky a vkročil do pomeria.

V té chvíli jako by ze mne spadla tíha mnohem větší než váha mé zbroje. Znovu civilista! Samou radostí bych se dal do zpěvu, kdyby takové počínání nebylo nedůstojno římského občana. Můj krok byl tak lehký, že klapání cvočků na podrážkách mých caligae nebylo téměř slyšet.

Nemohl jsem se dočkat, až se vrátím domů, převléknu se a vydám na Forum zjistit, co je nového. Má duše po tom toužila jako hladovějící po potravě. Povinnost mi však velela, abych nejprve navštívil svého otce. Cestou domů jsem lačně hltal všechny okolní barvy a zvuky a, ano, i pachy. Římský smrad je mi libější než vůně menších měst.

Zabušil jsem na bránu a janitor zavolal Narcissa, otcova majordoma. Starý tlouštík se rozzářil a poplácal mne po rameni.

„Vítejte doma, pane Decie. Jsem rád, že jste zpátky.“ Luskl prsty; znělo to, jako když rupne stehenní kost. Přiběhl mladý otrok. „Zaveď koně pana Decia i s věcmi do jeho domu. Je to v Subuře.“ Při posledním slově se kysele ušklíbl.

Otrok zbledl. „Ale v Subuře mě zabijí a snědí!“

„Stačí, když řekneš, že vezeš majetek Decia Caecilia Metella mladšího,“ uklidnil jej Narcissus, „a nikdo ti nezkřiví ani vlásek.“ Subuřané by mi za to, že jsem jim kdysi přinesl hlavu Říjnového koně, snesli modré z nebe. Chlapec se zatvářil pochybovačně, ale vzal koně za uzdu a odkráčel.

„Pojďte,“ pobídl mne Narcissus, „cenzor je v zahradě. Určitě vás rád uvidí.“

Povzdychl jsem si. „Já jeho také.“

Otec seděl u stolu zavaleného hromadou svitků, na holou hlavu mu svítilo slunce a zvýrazňovalo velkou vodorovnou jizvu, která mu téměř půlila tvář. Jmenoval se Decius Caecilius Metellus starší, ale všichni mu říkali Beznoska. Při mém příchodu vzhlédl.

„Už jsi zpátky?“ houkl, jako bych se právě vrátil z ranní procházky.

„Osud tomu chtěl,“ odvětil jsem. „Raduji se, že jsi živ a zdráv.“

Zamračil se. „Jak víš, že jsem zdráv? Protože ze mě na dláždění nekape krev? Člověk může umírat na sto způsobů, aniž by to na něm bylo znát.“

Polekal jsem se. „Jsi nemocen? Já...“

„Jsem zdravý jako Thrák. Posaď se.“ Ukázal kloubnatým prstem na protější lavičku. Usedl jsem.

„Nuže,“ začal, „budeme tě muset nějak zaměstnat. Aby ses zase nepřipletl do nějakého maléru.“

„Jako cenzor pro mne máš jistě spoustu práce,“ přikývl jsem.

„Omyl, pomocníků mám víc než dost. Mí kolegové mají syny, kteří potřebují získat zkušenost s veřejnou službou. I podřadná práce v úřadě cenzora převyšuje schopnosti většiny z nich.“

„Jsem rád, že o mně máš lepší mínění.“

„Kupodivu si tě již vyžádal někdo jiný. Celer kandiduje na konzula a přeje si, abys mu pomáhal s agitací. Nemohl jsem jeho prosbu odmítnout.“

Srdce mi poskočilo radostí. To bude daleko zábavnější než otročina u cenzora. Můj příbuzný Kvintus Caecilius Metellus Celer byl mým nadřízeným v Galii. Vrátil se dřív, aby se vrhl do víru volební kampaně, a svou mírumilovnou provincii předal do rukou svého legáta.

„Bude mi ctí sloužit Celerovi,“ řekl jsem. „A pokud jde o maléry – nic takového mi snad nehrozí, když je Klodius z Říma.“

„Publius Klodius je stále v Římě,“ odtušil otec.

„Cože?!“ vyhrkl jsem. „Před několika měsíci se mi doneslo, že byl zvolen kvestorem a přidělen na Sicílii! Jak to, že je pořád tady?“ Nevraživost, která panovala mezi Pompeiem a Krassem, byla jako bratrská láska v porovnání s tím, co jsme k sobě cítili já a Klodius.

„Svůj odjezd odložil, důvody neznám,“ zavrčel otec, stále zakaboněný. Kabonil se často a rád. „Ale ať už byly jakékoliv, koukej se od něj držet dál. V Římě si získal velmi početnou skupinu příznivců. Z toho vidíš, v jak zkažené době žijeme.“ Na dobu si stěžoval snad ještě raději. Osobně si nemyslím, že by kdy která doba byla jiná než zkažená. Nevypadalo to, že mi nabídne večeři, a tak jsem vstal.

„Dovolíš-li, půjdu nyní domů, převléknu se a zajdu navštívit Celera.“

„Ještě počkej,“ zarazil mne otec. „Něco jsem ti chtěl dát. Co to jen... Ach ano.“ Pokynul a přispěchal otrok. „Ve skříni v atriu,“ přikázal otec, „v přihrádce pod posmrtnými maskami najdeš balíček. Přines ho.“ Otrok odběhl, ale hned byl zase zpátky. „Vezmi si to,“ vybídl mne otec.

Zvědavě jsem převzal předmět zavinutý v nejjemnějším papíru. Roztrhal jsem obal a vyňal složený oděv. Zatřepal jsem jím a spatřil, že je to bílá tunika, docela bez ozdob, až na široký purpurový lem táhnoucí se od límce po pás. Bílou tuniku nosí každý Říman, ale purpurový pruh mají jen senátoři.

„Dal jsem ti tvůj první meč, a tak jsem si řekl, že ti můžu dát i tohle,“ řekl otec na vysvětlenou. „S Hortalem jsme nepřišli na žádný závažný důvod, proč ti dál bránit, a tak jsme tě minulý měsíc zapsali mezi senátory.“

K mé hanbě mi do očí vyhrkly slzy štěstí. Otec mne zachránil od potupy, jak to uměl jen on.

„Ne aby ti to stouplo do hlavy! Senátorem může být každý trouba. Sám brzy zjistíš, že tví kolegové jsou většinou hlupáci nebo gauneři. A teď mě dobře poslouchej.“ Varovně zvedl prst. „V kurii budeš sedět co nejdál vzadu. Nebudeš řečnit, dokud si neuděláš jméno. Vždy a za všech okolností budeš hlasovat s rodinou a hlučet budeš jen tehdy, když bude třeba jásotem podpořit argument někoho z rodiny nebo našich spojenců. A především se nebudeš do ničeho plést, ať už s Klodiem, nebo bez něj. A teď můžeš jít.“ Obrátil se zpět ke svým svitkům.

Odešel jsem. Otec dokázal oloupit letní den o veškeré teplo, ale on už byl zkrátka takový. Z nové tuniky jsem byl štěstím bez sebe. Již dříve jsem si sice v očekávání jmenování do senátorského stavu několik takových objednal, ale dar od otce má přece jen jinou váhu. Jeho přísné instrukce mne vůbec nepřekvapily. Barbaři stavějí římské senátory na roveň nesmrtelným bohům, ale my víme své. S purpurovým lemem, nebo bez, byl jsem stále jen poslušným synem. Propletl jsem se poledním ruchem města a zakrátko stanul před důvěrně známými hlavními dveřmi svého domu. Než jsem však stačil zaklepat, rozlétly se dokořán a já spatřil svého starého sluhu Katona a jeho stejně letitou ženu Kassandru.

„Vítejte doma, senátore!“ vykřikl Kato a všechny hlavy v ulici se otočily k nám. Kassandra vzlykala, jako by se jí právě donesla novina o mé smrti. V sentimentalitě jsou domácí otroci nepřekonatelní. Uvědomil jsem si, že mne vůbec poprvé někdo oslovil mým novým titulem, a došel jsem k názoru, že se mi to docela zamlouvá.

Objal jsem Kassandru a ona se rozeštkala s dvojnásobnou vervou. „Tolik se hanbím, pane! Ten chlapec přišel s vaším koněm a věcmi ani ne před hodinou a já neměla čas dát dům do pořádku. Je to ostuda.“

„Jsem si jist, že je jako ze škatulky,“ chlácholil jsem ji, neboť jsem věděl, že uklízí prakticky neustále. Byla již příliš stará, než aby dělala něco jiného. „Ten kůň mi nepatří. Kde je?“

„Poslala jsem chlapce, ať jej odvede do stáje k tomu propuštěnci, co bydlí kousek odtud.“

„Dobře,“ přikývl jsem. Propuštěnec pronajímal nosítka a otroky, ale měl i několik stání pro koně a muly. Později jsem za ním hodlal zajít a najmout si jezdce, aby koně zavezl zpátky do Ostie. „Ostatní zavazadla by měla dorazit zanedlouho. Poslal jsem je po nákladním člunu.“ Koutkem oka jsem zahlédl, že ve stínech vzadu v atriu kdosi postává a nervózně přešlapuje z jedné nohy na druhou. „Kdo je to tam?“ otázal jsem se.

„Váš otec ho k nám poslal před pár dny,“ odpověděl Kato. „Říkal, že teď, když jste tím senátorem, budete potřebovat osobního sluhu, který půjde všude, kam se hnete, a bude vám vždy po ruce. Patřil k domu vašeho strýce Lucia.“

Povzdechl jsem si. V naší rodině jsme neměli ve zvyku jen tak vyjít na ulici a koupit otroka. To by bylo přízemní, sprosté a vůbec nemyslitelné. Zaměstnávali jsme jen otroky, kteří se u nás narodili. Taková zásada sice vypadá nesmírně ušlechtile, na druhé straně však s sebou nese bolestné nevýhody. Místo, aby si člověk zašel na trh a vybral otroka požadovaných parametrů a schopností, pověsil mu většinou ten či onen příbuzný na krk někoho, koho se chtěl zbavit. Věděl jsem to dávno předtím, než mi došlo, proč mne Lucius obdaroval tímhle.

„Pojď sem, chlapče, ať se na tebe podívám.“ Kluk poslechl. Vypadal zhruba na šestnáct, středně vysoký, šlachovitý. Měl úzkou, liščí tvář s dlouhým tenkým nosem, nad nímž se příliš blízko sebe tísnily znepokojivě zelené oči. Husté kudrnaté vlasy mu nad obočím rostly do ostré špice. Celé jeho vzezření působilo prohnaným, darebáckým dojmem s nádechem mrzuté arogance. Zalíbil se mi na první pohled. „Jméno?“

„Hermes, pane.“

Netuším, proč pojmenováváme své otroky po bozích, králích či hrdinech. Musí to být zvláštní pocit dosáhnout takové velikosti a přitom vědět, že mé jméno v budoucnu ponesou tisíce otroků.

„Tak, Herme, já jsem tvůj nový pán. Sám poznáš, že jsem mírný a dobrotivý, v rámci rozumných mezí. Nikdy neberu do ruky bič bez důvodu. Pokud však důvod existuje, vládnu jím velmi zdatně. Je to jasné?“

„Nad slunce jasné, pane,“ ujistil mne horlivě.

„Výborně. Tvým prvním úkolem v mých službách bude doprovodit mne do lázní. Přines mi lázeňské potřeby, sandály a nějakou lepší tógu. Odpoledne mám v úmyslu navštívit jistého velice váženého muže.“ Chlapec už byl na odchodu, když jsem jej zarazil. „Počkej. Tógu si raději vyberu sám.“

Se svými přeúslužnými otroky v patách vydal jsem se do ložnice, abych se probral šatníkem. Kassandra pokoj vyvětrala a ve vázách voněly květiny. Byl jsem dojat. Museli podplatit správce sousedovic skleníku, aby sehnali čerstvé květiny v tuto roční dobu a takhle narychlo.

Vzal jsem si svou druhou nejlepší tógu a sandály. Zima byla mírná, a tak jsem se nezdržoval s obinadly na nohy. Člověk v nich vypadá nedůstojně a po zkušenosti s chladným podnebím Galie jsem je ani nepotřeboval.

„Možná se vrátím až pozdě,“ řekl jsem otrokům. „Kdyby někdo přišel, budu v lázních, pak na Foru a pak v domě Metella Celera. Ale nikdo ještě neví, že jsem ve městě, takže žádné návštěvy nečekejte.“ Při řeči jsem se ubíral ke dveřím a mí staří sluhové mne zatím oklepávali, oprašovali, málem že nezametali zem před mýma nohama.

„Až se vrátíte, bude vše připraveno, pane,“ ujistil mne Kato.

„Uvařím večeři, kdyby vás vaši přátelé náhodou nepohostili,“ prohlásila Kassandra. Věděl jsem, že jim to dlouho nevydrží. Za pár dní budou znovu nevrlí a samá stížnost.

Vyšel jsem na ulici s Hermem v patách. Můj nový osobní sluha nesl tógu, ručníky, lahvičky s olejem a strigil z kvalitního kampánského bronzu, dar od přítele z mladších, bezstarostnějších časů. Rukojeť zdobily lascivní rytiny, které si ten rošťák za chůze obdivně prohlížel.

„Znáš město?“ zeptal jsem se ho.

„Neznám nic jiného,“ odvětil Hermes.

„Dobře. Nejspíš mi budeš k většímu užitku jako poslíček než osobní sluha.“ Řím je jedno velké bludiště a člověk, který s ním nemá dlouholeté zkušenosti, se v něm spolehlivě ztratí, pokud zrovna nehledá Kapitol, některé forum, významný chrám či cirkus.

„Dělal jsi poslíčka i pro strýce Lucia?“ otázal jsem se.

„To ne, ale často jsem utíkal z domu a Řím jsem prošel křížem krážem.“

Zastavil jsem se a podíval se mu na čelo. Neměl tam ani uhřík, natož vypálené F.

„Proč jsi nebyl poznamenán jako fugitivus?“ zamračil jsem se.

Sklopil zrak v předstíraném zahanbení. „Víte, byl jsem mladý a domů jsem se vždycky vrátil sám.“

„Otoč se,“ poručil jsem. Roztáhl jsem mu límec tuniky a nakoukl dovnitř. Na zádech neměl ani jizvičku. Pustil jsem ho a znovu vykročil. „Strýc Lucius je shovívavý muž. Uteč jednou mně a tvá záda ponesou víc pruhů než roucho augurovo. Uteč podruhé a nasadím ti obojek. Zkus to potřetí a nechám ti vypálit velké tučné F přímo mezi ta tvá šilhavá očka. Je ti to jasné?“

„Ó ano, pane. Já ale slyšel, že si rád vyjdete mezi lidi. Mám-li vám být stále po ruce, užiji si města do sytosti a nebude mi třeba utíkat, že ano?“

„To mne nenapadlo,“ připustil jsem.

Mířili jsme ke starým lázním poblíž Saturnova chrámu, kousek od Fora. U pouličního stánku jsem se nechal oholit a ostříhat a pak vešel dovnitř. Lázně byly v oněch dobách nepoměrně skromnější než dnes, ale tyhle patřily k největším v Římě a interiér byl rozlehlý jako v chrámu.

Svlékl jsem se, vstoupil a nechal Herma s šatstvem v předpokoji. Zatnul jsem zuby a ponořil se do bazénku se studenou vodou. Existuje přehršel teorií o blahodárném účinku studené vody – řada stoiků se koupe pouze v ní – ale všechny jsou pomýlené. Skutečným důvodem, proč vždy začínáme očistu v lázních ponořením do ledové vody, je přirozená římská nedůvěra ve vše, co působí člověku potěšení, kterýžto pocit je dle našeho názoru nanejvýš dekadentní a slabošský. Nejprve tedy trpíme, abychom si poté mohli s čistým svědomím dopřát rozkoš horké koupele.

Krátce jsem tedy učinil zadost mravnosti a pak zimomřivě přeběhl do caldaria a oddal se teplu. Potkal jsem spoustu starých známých a musel dát k dobru celou hromadu notně přikrášlených historek o svých slavných dobrodružstvích v nebezpečných, divošských končinách Galie. Když jsem je dostatečně unavil, zavolal jsem Herma, aby mne natřel vonným olejem. Pak jsem zašel na cvičiště, kde jsem se vyválel v zápasnické aréně, dokud jsem nebyl celý od písku, načež ze mne Hermes pomocí strigilu seškrábal písek, olej i kus pokožky. Tato protivná, leč nezbytná procedura rovněž patří k trápením, jež musíme podstoupit, abychom se při koupeli neužírali výčitkami svědomí.

Nakonec jsem sešel dolů do parní lázně. V bazénku s ledovou vodou posedávala parta stoiků a úporně se snažila o nenucený rozhovor, navzdory hlasitému drkotání zubů. Stoikové však nebyli ti nejhorší. Markus Porcius Kato se na své nekončící pouti za titulem nejctnostnějšího muže Říma po celý rok koupal v Tibeře, neboť tak podle něj činili i naši předkové. Zřejmě jej nikdy nenapadlo, že v dobách otců zakladatelů nenesla řeka ani zdaleka tolik splašků jako dnes.

Když jsem vyšel z lázní, cítil jsem se doslova jako znovuzrozený. Vojenskou tuniku jsem vyměnil za tógu občana a tuniku senátora. Po těžkých caligae jsem si v sandálech připadal jako bosý. Vojenskou tuniku a boty jsem poslal po Hermovi domů a vypravil se na Forum. Řím se pyšnil mnoha fory, ale Forum s velkým F, Forum Romanum, odjakživa bylo, je a navěky bude středobodem římského života. Je natolik nedílnou součástí našeho bytí, že se ani neobtěžujeme dodávat ono „Romanum“, když o něm mluvíme, pokud je ovšem není třeba odlišit od Fora Boaria či některého jiného. Pro nás je to jen Forum a my je považujeme za pupek světa.

O této pravdě jsme přesvědčeni tak hluboce, že abychom ji sami sobě i ostatním dokázali, nechali jsme přímo uprostřed Fora (no dobrá, kousek mimo střed, ale ne moc) vztyčit Zlatý milník, od nějž měříme všechny vzdálenosti na světě. Takovou vymoženost člověk nenajde v hlavním sídle nějakého barbarského potentáta, kde spravedlnost je na prodej, popravy na denním pořádku a otroci vystaveni hned vedle zeleniny. Bylo mi příjemné pobývat znovu v centru světového dění.

Přešel jsem nerovné dláždění a pohroužil se do kouzelného labyrintu velkolepých monumentů, z nichž mnohé připomínaly muže a události, jež dávno zavál čas. Ke své nelibosti jsem mezi stánky, které se tísnily po obvodu náměstí, spatřil spoustu věštkyň. Edilové a cenzoři tyhle čarodějnice pravidelně vykazovali za městské hradby, ale ony se vždy přitrousily zpět. Nejenže svými předpověďmi ovlivňovaly politiku, ale bokem si ještě přivydělávaly prodejem jedů a prováděním potratů. Můj otec byl zatím příliš zaneprázdněn čištěním senátu od svých oblíbených nepřátel, ale já nepochyboval, že si na tyhle šarlatánky brzy posvítí.

Forum se hemžilo občany a cizinci s otevřenými ústy zírali na nádherné chrámy a veřejné budovy, které se pyšně vypínaly, kam se člověk podíval. Byl nádherný den, a tak se soudy odbývaly pod širým nebem. Soudní procesy patří v Římě k divácky nejvděčnějším kratochvílím a i ten nejposlednější metař se považuje za znalce práva na slovo vzatého. Chytré obhajoby lidé odměňují jásotem a ty nešikovné shnilými rajčaty.

Stejně jako v lázních i zde jsem potkal mnoho známých a samolibě přijal jejich blahopřání ke své nové, velevážené funkci. Obdržel jsem řadu pozvánek k večeři, z nichž některé jsem potvrdil, vyjádřil upřímnou soustrast mladému příbuznému, který byl právě zvolen kvestorem a záhy přidělen ke státní pokladně, a vůbec jsem se choval jako důležitý muž. Líto mi bylo jen toho, že ten den nezasedal senát, takže jsem se ještě nemohl zúčastnit své první schůze v roli plnoprávného člena ctihodného sboru a vykračovat si po boku svých nových kolegů.

Když už se mi nové povyražení omrzelo, odebral jsem se do domu Metella Celera. Celer patřil k nejváženějším mužům své doby a já si nebyl jist tím, jak konkrétně si představuje, že mu dopomohu ke zvolení konzulem, kteroužto funkci považovali starší členové naší rodiny téměř za své nezadatelné právo. Provincie, již nedávno spravoval, byla obvykle přidělována pouze bývalým konzulům, Celer se však těšil takové prestiži, že ji získal už po odchodu z úřadu prétora. Tenkrát mne také odvezl z Říma, kde mi, jako obvykle, hořela půda pod nohama.

Ohlásil jsem se u brány jeho městského sídla a byl uveden do atria, kde již čekala pěkná řádka návštěvníků, včetně několika vysoce vážených senátorů. Mezi nimi byl i poslední člověk, kterého bych tady čekal: Gaius Julius Caesar. Předchozí rok zastával úřad prétora a nyní měl vládnout Zadní Hispánii. Tak jak to, že byl stále v Římě? Caesarovy závratné dluhy byly jedním z divů římského světa a jeho jediná naděje na jejich umoření spočívala v tom, že se co nejrychleji dopraví do Hispánie a začne s drancováním. Zachytil můj pohled a vykročil ke mně s napřaženou rukou, jako ve volební kampani.

„Decius Caecilius, jak rád tě vidím znovu v Římě! Přijmi, prosím, mé blahopřání ke jmenování do stavu senátorského.“ Za patami se mu táhla smečka jeho patolízalů, kteří se na mne usmívali, jako by mé povýšení bylo i jejich.

„Děkuji vám, Gaie Julie,“ odvětil jsem. „Překvapuje mne však, že vás zde potkávám. Měl jsem za to, že jste již dávno v Hispánii.“

Mávl rukou, jako by šlo o nějakou malichernost. „Ach ano, zdržely mne však jisté povinnosti, převážně náboženské povahy.“ Několik let předtím se pomocí jedné z nejnestoudnějších úplatkářských kampaní nechal zvolit nejvyšším pontifikem, a měl tak nyní na povel všechny stránky římské náboženské praxe. Vtom jsem si připomněl otázku, která se mi již delší dobu honila hlavou.

„Co myslíte, Gaie Julie, bude se v Hispánii bojovat?“

„To není nikdy vyloučeno,“ odpověděl Caesar. „S vojenským velením mám sice hanebně malou zkušenost, ale věřím, že se s tím popasuji se ctí.“

„O tom ani v nejmenším nepochybuji,“ ujistil jsem ho. „Ale povězte, jak se slučuje tvrdá realita bitvy s nejrůznějšími omezeními vašeho pontifikátu?“ Pontifex maximus má totiž zakázáno pohlédnout na krev.

Caesar nasadil vážný tón. „Dlouho jsem se radil se svatými knihami a nazřel jsem, že všechna pravidla mého úřadu jsou závazná pouze v samotném Římě a za hradbami města mne nijak neomezují.“

Jaká náhoda, pomyslel jsem si. Naše náboženské knihy jsou však psány jazykem natolik archaickým, že dnes už jim stejně nikdo pořádně nerozumí.

„Inu,“ pokrčil jsem rameny, „kdo už by měl tyto věci znát, když ne nejvyšší pontifex, že ano? Jsem si jist, že se z Hispánie vrátíte ověnčen slávou.“ Nebo alespoň s plnými kapsami zlata, ušklíbl jsem se v duchu.

„Děkuji vám, Decie, za vlídná slova,“ řekl. Možná to myslel vážně. U Gaia Julia člověk nikdy nevěděl. V té chvíli vešel do atria Celer a jal se zdravit své návštěvníky. Začal u těch nejváženějších, ale rychle přešel ke mně.

„Jsem rád, že tě znovu vidím, Decie. Měl jsi snadnou cestu?“

„Bezpečnou, ne však snadnou,“ odvětil jsem. „Každý den jsem mnohokrát obětoval Neptunovi.“ Tak se suchozemské krysy obvykle vyjadřují o projevech žaludeční nevolnosti.

„Moře je pro Řeky,“ přikývl. Celer měl malou zavalitou postavu a jakoby žabí tvář, nebyl to však žádný nekňuba. Měl bohaté zkušenosti se všemi aspekty veřejného života a byl také jedním z nejbohatších lidí v Římě, přestože veškerý svůj majetek nabyl poctivou cestou, dědictvím či pleněním. „Ta nová tunika ti sluší. Počkej tady, dokud neobejdu své hosty. Musím s tebou mluvit mezi čtyřma očima.“

A tak jsem čekal, klábosil s ostatními, dokud se atrium nevyprázdnilo. Pak jsem následoval Celera do zahrady. V této roční době zela prázdnotou, byla však dovedně navržená a pečlivě udržovaná.

„Už jsi obětoval Jupiterovi za šťastný návrat?“ otázal se Celer za chůze.

„To ne, ale v Ostii jsem přinesl skutečnou oběť Neptunovi,“ odvětil jsem.

„Obětuj Jupiterovi,“ poradil mi. „Ve státní správě stoupáš vzhůru a měl bys dbát na pověst zbožného muže. Římané rádi vidí, když jejich státníci úzkostlivě dodržují náboženské tradice.“

„Jako by se stalo. Můj otec mi řekl, že si žádáte mou pomoc ve volební kampani. Vězte, že udělám vše, co bude v mých silách.“

„Výborně. Očekávám vítězství, ale nepřeji si žádná nemilá překvapení. Sám víš, že zvolení konzulem je jen polovinou úspěchu. Člověk nezmůže nic, pokud se nedokáže domluvit s kolegou.“

„Ovšem. Koho jste si vybral?“

„Ještě jsem se nerozhodl. Letos jich je na výběr spousta. Všichni mají plné ruce práce s nadbíháním centurijnímu sněmu, někteří dokonce zkouší uplatit i mne. Obecně se věří, že budu příštím konzulem a že ten, komu vyjádřím podporu, stane po mém boku. Já si tím tak jistý nejsem. Až si vyberu svého kolegu, chci, aby ses stal jeho zástupcem.“

„Platí,“ řekl jsem. „Už víte, jak rozdělíte úřad?“ Náš stařičký, neohrabaný konzulární systém nabízel řadu možností, jak rozdělit pravomoci konzulů. Ti se museli na svých kompetencích dohodnout ještě před nástupem do úřadu. Pompeius a Krassus, kteří se navzájem nesnášeli a neustoupili by jeden druhému ani o píď, si zvolili tu nejzastaralejší a nejtěžkopádnější – obden se ve funkci střídali. Jiní se například podřídili staršímu kolegovi, nebo jeden ze dvojice spravoval záležitosti Říma a druhý zbytku světa.

„To rozhodnu, až si vyberu kolegu. Ostatně si nemyslím, že je v tom nějaký rozdíl. Konzulové již nemají takovou moc jako dřív.“

To byla pravda. V průběhu staletí si všechny soudní pravomoci přisvojili prétoři, a pokud jde o vojenské velení, naše říše se příliš rozrostla na to, aby konzulové stihli i válčit, a tak nejvyšší armádní posty zastávali ti, kdo měli konzulát již za sebou. Stále častěji veleli legiím muži jako Pompeius, kteří si z vojenské služby udělali celoživotní kariéru. Úřadující konzul stál v čele armády naposled proti Spartakovi a to skončilo katastrofou.

„Poučil tě otec o tvých povinnostech v senátu?“ zeptal se Celer.

„V tomto ohledu mi dal velice jasně na srozuměnou, kde je mé místo,“ ujistil jsem ho.

„Člověk se celá léta pachtí, aby se dostal do senátu, a jakmile je tam, začíná znovu od začátku. Tak už to zkrátka chodí. Moc přibývá s věkem.“

„Čím se senát zaobírá v poslední době?“ vyzvídal jsem.

„Hlavně a především Pompeiem. Aristokraté ho nenávidí, bojí se ho a blokují mu povolení k triumfu. A co hůř, nepřestávají se dohadovat o to, kolik půdy bude přiděleno jeho legiím.“

„Odpusťte, ale já myslel, že i my patříme k aristokratům,“ podotkl jsem.

„Víš dobře, že naše rodina se vždy vyhýbala krajnostem. Aristokratická frakce je u moci již od časů Sullových a stále víc se vzdaluje politické realitě.“ Pozorně jsem poslouchal. Tohle byla zasvěcená lekce z mocenské politiky od muže, který byl v těchto věcech nadmíru zběhlý. „Ať už si o Pompeiovi myslíme cokoliv, svůj triumf si zasloužil. Všechno to zdržování je pošetilé a nevděčné. A pokud upřeme jeho legionářům půdu, kterou jsme jim přislíbili a za niž tak tvrdě bojovali, pak se po Itálii vyrojí tisíce profesionálních zabijáků, organizovaných, ozbrojených a prahnoucích po naší krvi. Nechci zažít reprízu poslední občanské války, kdy soupeřící armády bojovaly v ulicích samotného Říma.“

„Pane, mám si to vysvětlovat jako nepatrný náznak příklonu k propompeiovské frakci?“

„Budeme jej podporovat pouze v těchto dvou záležitostech. Nikdo nemůže upřít římským vojákům odměnu, která jim po právu náleží. Rodina urovnala vztahy s Krassem a nechceme si znepřátelit ani Pompeia. Caesar se za něj bije v senátu a právě on je budoucí hvězdou římské politiky.“

„Caesar?“ podivil jsem se. „Vždyť nikdy nevelel armádě.“

„To ani Cicero, a podívej, kam až vystoupal,“ podotkl Celer.

„Jak myslíte,“ řekl jsem. „Ale já se kdysi s Pompeiem dostal do křížku.“

„Nikdy jsi nebyl natolik důležitý, aby si z tebe dělal příliš těžkou hlavu.“ Jak pravdivé! „A kromě toho mužové jako Pompeius či Krassus bez mrknutí oka odpustí a zapomenou cokoliv, pokud je to pro ně politicky výhodné. Tak by ostatně měli jednat všichni rozumní lidé.“

„Projednává senát ještě nějaké jiné důležité otázky?“

„Jednu, která není zase tak důležitá, ale dělá nám starosti. Můj švagr se stále snaží o statut plebejce a my se mu v tom stále snažíme zabránit.“

„Ach ano, Publius Klodius,“ přikývl jsem. „Ten mi ovšem neodpustí do nejdelší smrti, bez ohledu na to, jak politicky výhodné by to pro něj mohlo být.“ Klodius patřil k patricijskému rodu Klaudiovců a toužil se stát tribunem lidu, což je úřad vyhrazený pouze plebejcům. Mohlo by mu to vyjít, pokud by jej adoptovala některá plebejská rodina, ale to šlo přes odpor senátu jen stěží.

„Když byl loni tribunem Kato, udělal tomu přítrž tak, že zkrátka uplatnil své veto. Tento rok brání adopci zuby nehty Cicero. Klodius je nebezpečný už teď, ale až se stane tribunem, bude ještě desetkrát horší.“ Tribunát byl v mnoha ohledech nejvýznamnějším úřadem tehdejšího Říma. Tribunové získali zpět většinu pravomocí, které jim odejmul Sulla. Mohli předkládat návrhy zákonů a vetovat všechna rozhodnutí senátu. Když jsem si představil, jak takovou mocí vládne Klodius, přejel mi mráz po zádech.

„Dělat naschvály Klodiovi, k tomu mne nikdy nikdo nemusel pobízet dvakrát,“ ujistil jsem Celera.

„Prozatím se mu kliď z cesty,“ upozornil mne. „Nevím, proč ještě vězí v Římě, když má sloužit na Sicílii, ale nepochybuji, že má něco za lubem.“

„To on má vždycky,“ podotkl jsem.

„Pravda. Mimochodem, když už jsme u Klodia – my, stařešinové rodiny, jsme rokovali o tom, co uděláme, bude-li Klodius kandidovat na tribuna, což jistě jednou bude, pokud se toho dožije.“

„A k čemu jste došli?“

„Požádáme tě, abys kandidoval proti němu.“

Pochopil jsem, jak je býkovi, když dostane od flaminova pomocníka palicí mezi oči. „Mě? Ale v rodině je přece spousta mnohem vhodnějších členů.“

„Nesmysl, ty se na to hodíš přímo ideálně. Máš bezvadný původ, za otce čerstvého cenzora a jsi způsobilý zastávat jakýkoliv úřad. Ne že by na tom záleželo, tribunem může být zvolen každý občan, pokud není patricij. Ty jsi sice aristokrat, ale prostý lid k tobě po tom kousku s Říjnovým koněm vzhlíží.“ Při té vzpomínce se zazubil. Mně zacukalo v obličeji.

„Mám za to,“ pokračoval Celer, „že Cicero připravuje na tutéž roli tvého přítele Tita Milona. Když si představím vůdce zločineckého gangu jako tribuna, dělá se mi mdlo, ale připouštím, že Milo je menším zlem než Klodius.“

„Milo by byl skvělý,“ souhlasil jsem, „ale já jsem na tribunát nikdy nepomyslel. Samozřejmě mi lichotí, že mne shledáváte hodným tak významného úřadu.“

„Tolik si zase nelichoť,“ usadil mne. „Vybrali jsme tě hlavně proto, že tě Klodius k smrti nenávidí. Tvá protikandidatura snad natolik zaměstná jeho pozornost, že nebude mít čas na nějaké vylomeniny.“

„Ach tak.“ V hlavě mi to bublalo jako v sudu s vinným kvasem. „Pokud budu zvolen já i Milo, mohli bychom společnými silami držet Klodia na uzdě.“

„Vidím, že ti to pálí,“ pochválil mne Celer. „Třeba ještě v politice uděláš kariéru. Tak či onak, ten okamžik možná nastane až za několik let, ale já chci, abys o tom přemýšlel.“

„Buďte ujištěn, že nebudu přemýšlet prakticky o ničem jiném,“ pravil jsem. Věděl jsem, že se z toho budu muset nějak vykroutit. I jako obyčejného nepřítele mne Klodius nenáviděl víc než dost. Kdybych se ještě stal jeho politickým protivníkem, neznala by jeho zášť mezí. Teoreticky byl život tribuna posvátný a zavraždit jej by znamenalo dopustit se nanejvýš bezbožného činu. Potíž byla v tom, že Klodius se na bezbožné činy přímo specializoval.

„Co to tam kujete za pikle?“ ozvalo se z kolonády a my se jako jeden muž otočili po hlase. Pochopitelně jsem jej okamžitě poznal.

Klodia stále patřila k nejobdivovanějším a v té době i nejnechvalněji známým římským kráskám. Proslula také svým šarmem a vtipem, učeností a mecenášstvím umělců a poetů. Ale hlavně se jí všichni báli. Byla podezřelá ze spoluviny na řadě vražd a já náhodou věděl, že v některých případech i právem. Byla to nicméně Celerova žena, a tak bylo třeba učinit zadost dvornosti.

„Jsi krásnější než kdy předtím, Klodie,“ prohlásil jsem, „a sama dobře víš, že ani já, ani tvůj manžel nemáme spikleneckého nadání, co by se za nehet vešlo.“

„To je škoda,“ zavrněla a natáhla ke mně ruku. Uchopil jsem ji, sklonil se nad štíhlou bledou dlaní a šikovně políbil vlastní palec místo jejích prstů. Má opatrnost možná nebyla na místě, ale o Klodii se proslýchalo, že pod svými pozlacenými nehty ukrývá jed.

„Jak je to dlouho, co jsme se neviděli, Decie? Přinejmenším od té doby, co můj drahý Kvintus vytáhl proti Katilinovi. Odjel jsi přece tenkrát z Říma, že ano?“ Netřeba dodávat, že svého manžela do Galie nedoprovázela, k mé převeliké úlevě a bezpochyby i k jeho. Nehořeli k sobě kdovíjakou láskou, leč velké rodiny si vždy potrpěly spíše na sňatky z rozumu. Zasnoubili se, když ona byla ještě malá holka a její bratr Klodius jen protivný spratek.

„Řím a tvá přítomnost mi byly upírány příliš dlouho, Klodie,“ zalhal jsem. Pravda to byla jen s tím Římem. S Klodií mne pojila složitá a v mém případě i zahanbující minulost. Ji nemohlo zahanbit zhola nic.

„Poslední dobou je tady hrozná nuda,“ prohlásila. „Teď, když jsi zpátky, se snad začne znovu něco dít.“ To znělo zlověstně.

„Mladý Decius mi bude pomáhat v nadcházející konzulské kampani, má drahá,“ řekl Celer s oním bolestným výrazem společným všem mužům, jež osud obdaroval podobnou ženou.

„Ach, jaké mrhání talentem. S Deciem nemůžeš prohrát, ani kdyby proti tobě ostatní frakce postavily bohy a hrdiny! Každopádně to znamená, že teď budeme drahého Decia vídat velmi často, což mne těší dvojnásob.“ Vtom vstoupil otrok a ohlásil hosta, takže se Klodia rozloučila a odplula.

„Ehm,“ odkašlal si Celer, „rád vidím, že s Klodií vycházíte, i když ti její bratr touží podříznout hrdlo.“

„Vaši ženu chovám ve veliké úctě,“ ubezpečil jsem ho.

„Počínaje zítřkem si budeš své ranní návštěvy odbývat zde, namísto v domě tvého otce,“ poručil Celer. Vykročili jsme ke dveřím.

„Mám s sebou vodit i své klienty?“ otázal jsem se.

„Jen pokud budu mít v úmyslu pronést důležitou řeč. V opačném případě je na odchodu z domu propusť.“

„Bude mi potěšením.“ Pohled na smečku klientů pronásledující patrona na každém kroku se mi odjakživa příčil. I úcta a oddanost se člověku časem zprotiví.

V atriu seděla Klodia s nově příchozí, mou příbuznou přezdívanou Felicie. Ve skutečnosti se jmenovala Caecilia Metella a byla manželkou Marka Krassa mladšího, syna velkého a slavného Krassa. Přivítala mne svým obvyklým sestřenkovským způsobem.

„Co máte s Klodií za lubem?“ zeptal jsem se. Nevím, co mne to napadlo.

„Hodláme vyvolat nějaký skandál a zostudit naše manžely,“ řekla Felicia.

„Nejsi už náhodou vážená matróna?“ já na to. „Zajisté už vychováváš smečku malých Krassovců.“

„Nebuď nudný,“ zamračila se. „Množení je pro otroky a dobytek. Tys mimochodem dosáhl pokročilého věku, aniž by ses vůbec oženil.“

„K tomu by Decia nepřinutila žádná žena,“ řekla Klodia a obratně zatočila palečnicí. „Každou chvíli šlápne na kuří oko někomu mocnému, načež se musí uklidit z Říma, aby si zachránil kůži.“

„Dámy, budete muset Decia omluvit,“ prohlásil Celer. „Čeká jej naléhavá práce.“ Vyprovodil mne ze dveří. „Žádný muž by neměl čelit oběma najednou,“ zamumlal.

Ke svému překvapení jsem spatřil, že na mne na ulici před domem čeká Hermes. Jako řádný občan jsem jej však ignoroval a rozloučil se se svým slovutným příbuzným se slibem, že se nazítří dostavím již brzy ráno.

Vykročil jsem k Foru a Hermes se zařadil za mne. „Tak to je ten velký Metellus?“ zeptal se. „Vypadá dost obyčejně.“

„Je jedním z našich největších,“ poučil jsem ho. „Já naopak sice jedním z nejmenších, jsem ovšem daleko větší než ty, což znamená, že si budeš dávat pozor na jazyk.“

„Jak si přejete, pane.“

Byl to rušný den, ten můj návrat domů. V budoucnu jsem na něj měl vzpomínat jako na jeden z těch poklidnějších.

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Řím v roce 61 př. n. l.

Kapitola 1.