Robert Plomin

KÓD ŽIVOTA

Jak z nás DNA dělá to, kým jsme

Copyright © 2018 by Robert Plomin. All rights reserved.

Podle anglického originálu Blueprint: How DNA Makes Us Who We Are vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2020.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík

Odborná spolupráce Ondřej Volný

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Obálka Richard Green

Fotografie na obálce Africa Studio/Shutterstock

Fotografie autora na obálce John Clark

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kod-zivota]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #kodzivota

© Jan Melvil Publishing, 2020

ISBN 978-80-7555-093-4

PŘEDMLUVA

Co byste si pomysleli, kdyby vám někdo řekl, že se teď dá koupit věštecká koule, která dovede předpovídat například budoucí školní úspěchy, sklony k depresím nebo schizofrenii? Člověk se tomu až zdráhá uvěřit. O to víc by vás pak možná překvapilo, že umí předpovědět i vaši budoucnost od chvíle, kdy se narodíte, je naprosto spolehlivá, objektivní a stojí méně než tři tisíce korun.

Takové tvrzení vám může připadat jako další fráze ze světa populární psychologie, ve skutečnosti se ale zakládá na nejmodernějších vědeckých poznatcích. Tou věšteckou koulí je DNA. Naše schopnost vyčíst z DNA, kdo jsme a kým se staneme, se vynořila teprve v posledních třech letech díky rozvoji personální genomiky. Už brzy se díky této knize dozvíte, jak nám revoluce v genetice umožnila předpovídat naše psychologické přednosti a slabiny hned od narození. A jak dalekosáhlé důsledky má tento obrovský zvrat pro psychologii, společnost a také každého z nás.

Takové věštění z DNA je výsledkem stoletého genetického zkoumání toho, co nás dělá tím, kým jsme. Když se na začátku dvacátého století zrodila psychologie, zaměřovala se na to, jakým způsobem naše chování ovlivňuje okolí. Environmentální psychologie, tedy představa, že jsme tím, co se učíme, kralovala psychologii desítky let. Už od Freudových dob bylo rodinné prostředí (nurture)[1] považováno za klíčový faktor v určování naší osobnosti. Genetikové však začali tento pohled v šedesátých letech dvacátého století přehodnocovat. Psychologické znaky od psychických chorob po duševní schopnosti se jistě v rodinách dědí, ale věda se postupně dopracovala ke zjištění, že podobnost mezi rodinnými příslušníky různých generací by mohla být dána nejen výhradně prostředím, ale také dědičností neboli genetikou, protože děti přebírají 50 % genů od každého ze svých rodičů.

Vědci pomocí dlouhodobých studií specifických vztahů, například dvojčat a adoptovaných dětí, od šedesátých let úspěšně shromažďují důkazy potvrzující, že genetika k psychologickým rozdílům mezi jedinci skutečně – a výrazně – přispívá. Její vliv není pouze statisticky významný, ale obrovský. V utváření naší osobnosti hraje dědičnost nejdůležitější roli. Psychologické rozdíly mezi námi vysvětluje lépe než všechno ostatní dohromady. Když v rovnici zohledníme vliv dědičnosti, zjistíme, že ty nejdůležitější vlivy prostředí — rodina a vzdělávání – ovlivňují rozdíly v našem duševním zdraví a studijních výsledcích jenom z necelých 5 %. Genetika oproti tomu určuje psychologické rozdíly z 50 %; a to nejen v duševním zdraví a studijních výsledcích, ale také ve všech psychologických znacích od osobnosti po duševní schopnosti. Nejsem si vědom jediného psychologického znaku, na jehož rozvoji by se genetika nepodílela.

Slovo „genetický“ může znamenat řadu věcí, ale v této knize označuje sekvenci DNA, tři miliardy článků spirálovité dvoušroubovice DNA, které po rodičích zdědíme v okamžiku početí. Když se pak zamyslíme nad tím, jak daleko do budoucnosti zasahují rozdíly zděděné už ve chvíli, kdy na úplném začátku našeho života vznikla první buňka, jde z toho člověku hlava kolem. Tyto rozdíly ovlivňují naše chování v dospělosti, kdy už jsou z oné jedné počáteční buňky biliony dalších. Nezměněné projdou dlouhými a spletitými vývojovými cestami mezi geny a chováním, pěšinami protínajícími expresi genu, bílkoviny a mozek. Síla genetického výzkumu vychází z jeho schopnosti odhalit vliv dědičných rozdílů v DNA na psychologické znaky, aniž by měl k dispozici informace o souvisejících procesech.

Pochopením významu dědičnosti však příběh vlivu DNA na naši osobnost teprve začíná. Vědci díky zkoumání geneticky výjimečných případů (například dvojčat nebo adoptovaných dětí) dospěli k řadě zásadních zjištění, protože dnes už na rozdíl od dřívějších dob dokážou oddělit výchovu (šířeji: prostředí) od dědičnosti. A svými poznatky mohou od základů změnit psychologii i všeobecné vnímání utváření osobnosti člověka.

K takovým převratným zjištěním se počítá i objev, že na dědičnosti závisí dokonce většina metrik prostředí používaných v psychologii (kvalita rodičovské výchovy, sociální zabezpečení a životní události). Jak je to vůbec možné, když prostředí samo žádnou DNA nemá? Jak si vysvětlíme později, význam genetiky se projevuje proto, že neexistují žádné izolované nástroje na měření vlivu prostředí, které by nijak nesouvisely s námi a naším chováním. Svoje zážitky si vybíráme, upravujeme, a dokonce i vytváříme zčásti na základě dědičných sklonů. To znamená, že korelace mezi metrikami výchovy a psychologickými znaky nemohou být nikdy přisuzovány výhradně vlivu prostředí. Ve skutečnosti za polovinu takových korelací zodpovídá dědičnost. Může se nám například zdát, že na psychologický vývoj dítěte má vliv výchova rodiny, ovšem pravda je taková, že rodiče v rámci výchovy reagují právě na genetická specifika svých potomků.

Druhým zásadním objevem na pomezí výchovy a dědičnosti je nečekanost, s níž prostředí utváří naši osobnost. Výzkum dědičnosti přináší nejlepší důkazy významu prostředí, protože dědičnost se podílí pouze na polovině psychologických rozdílů mezi lidmi. Faktory prostředí se po většinu dvacátého století označovaly jako výchova, protože vliv rodiny na náš vývoj byl vnímán jako nejdůležitější. Genetický výzkum dokázal, že to vůbec není pravda. Ve skutečnosti jsou totiž sourozenci vychovávaní ve stejné rodině stejně odlišní jako sourozenci vychovávaní v různých rodinách. Rodinná podobnost vzniká spíše vlivem naší DNA než sdílených zkušeností, jako je péče, láskyplné rodičovství nebo rozvrácená domácnost. Po stránce prostředí nás tedy neodlišují zmíněné systémové síly (rodina), ale náhodné zážitky. Význam tohoto objevu je nedozírný. Zážitky a zkušenosti nás sice ovlivňují, ale jejich účinky netrvají; a po těchto výmolech prostředí se odrazíme zpátky na svou genetickou trajektorii. Navíc to, co vypadá jako systematické dlouhotrvající účinky prostředí, jsou často odrazy genetických vlivů, které zapříčiňujeme sami, když si vytváříme zážitky odpovídající našim dědičným předpokladům.

Rozdíly v DNA zděděné po rodičích ve chvíli početí jsou spolehlivým a celoživotním zdrojem psychologické jedinečnosti. Představují kód, který rozhoduje o tom, kým se staneme. Genetický kód je vlastně plán. Není to samozřejmě totéž, co dokončená trojrozměrná konstrukce – nikdo z nás jako dvoušroubovice nevypadá. DNA jistě není všechno, ale je důležitější než všechno ostatní, co se týká stabilních psychologických znaků, které nás dělají tím, kým jsme.

Ve světle nových poznatků bude nutné radikálně přehodnotit rodičovství, vzdělávání a události formující náš život. První část Kódu života končí novým pohledem na to, co nás činí tím, kým jsme, a má obrovský a rozhodně i kontroverzní význam pro nás všechny. A také v ní předkládám inovativní pohled na rovnost příležitostí, společenskou mobilitu a strukturu společnosti.

K těmto důležitým poznatkům se podařilo dospět díky studiu dvojčat a adoptovaných dětí, při němž se vliv dědičnosti hodnotí nepřímo. Před dvaceti lety však nastala ve výzkumu DNA revoluce – vědci poprvé sekvenovali lidský genom a zmapovali přitom každý ze tří miliard úseků dvoušroubovice DNA. Více než 99 % z těchto úseků mají všechny lidské bytosti společné, jedná se v zásadě o kód základní lidské povahy. Zbývající necelé procento úseků DNA, ve kterých se lišíme, tvoří naši jedinečnou osobnost – jsou to naše duševní choroby, charakterové rysy a psychické schopnosti. Jde o kód pro naši jedinečnost. A na toto téma se zaměřuje druhá část Kódu života.

V posledních letech můžeme díky vědeckým pokrokům hodnotit každý z milionů dědičných rozdílů mezi lidmi napřímo a zjišťovat, které z nich jsou odpovědné za všudypřítomný vliv dědičnosti na psychologické znaky. Jedním z mimořádných zjištění bylo, že vlastně nehledáme pouhých pár rozdílů v DNA s obrovskými následky, ale spíše tisíce malých rozdílů, jejichž slabé účinky se společně zesilují a vytvářejí mocné prediktory psychologických znaků. Zatím na jejich základě dokážeme nejspolehlivěji předpovídat vznik schizofrenie a budoucí studijní úspěchy, ale každý měsíc přibývají genetické prediktory dalších psychologických znaků.

Z psychologického hlediska jsou takové rozdíly jedinečné, protože se v průběhu našeho života nemění, a dokážou tedy předpovědět naši budoucnost od narození. V případě duševní choroby tak už nemusíme čekat, až se v mozku nebo chování jedince projeví známky nemoci, a spoléhat se jen na zjišťování symptomů, protože DNA prediktory nám umožňují předpovídat duševní choroby dávno před nástupem poruchy. Tímto způsobem DNA prediktory napomáhají předpovídání a nakonec i prevenci problémů dříve, než způsobí rozsáhlé a těžko napravitelné škody. Tyto DNA prediktory jsou také jedinečné z genetického hlediska, protože poprvé v dějinách už nepředpovídáme průměrné riziko všech rodinných příslušníků, ale rizika jednotlivě pro každého člena rodiny. Vnímám to jako nesmírně důležitý posun, protože členové rodiny se geneticky výrazně liší. Z genetického hlediska se shodujete se svými rodiči a sourozenci z 50 %, což ale znamená, že jste zároveň z 50 % odlišní.

Současná zjištění o DNA jsou popsaná v druhé části Kódu života, kterou uzavírám vlastní předpovědí, jak nová éra DNA prediktorů promění nejen psychologii a společnost, ale i způsob, jakým vnímáme sami sebe. Výsledky i důsledky využití DNA prediktorů budou kontroverzní. Přestože se některým z těchto obav musíme věnovat, přiznávám, že jsem z nového vývoje naprosto zaujatě nadšený. Ale ať chceme, nebo ne, džin genomu vyletěl z láhve a zpátky ho nenacpeme.

Kód života se zaměřuje na psychologii ze dvou důvodů. Zaprvé, psychologie představuje esenci naší osobnosti, naší jedinečnosti. Většina stejných závěrů se týká i dalších věd, jako je biologie a lékařství, ale v psychologii má DNA revoluce osobnější význam.

Druhým důvodem je fakt, že jsem psycholog, který se už čtyřicet pět let zabývá genetickým výzkumem duševního zdraví a nemocí, osobnosti, psychických schopností a poruch. Když se člověku v životě podaří najít něco, co ho baví dělat, je to krásné. Do genetiky jsem se zamiloval ještě jako student magisterského oboru psychologie na Texaské univerzitě v Austinu na začátku sedmdesátých let. Podílet se na rozvoji moderního genetického výzkumu v psychologii v samém jeho počátku bylo vzrušující. Kamkoli jsme se podívali, tam jsme našli důkaz významu dědičnosti, což bylo úžasné zvlášť proto, že dědičnost byla v psychologii do té doby přehlížena. Měl jsem velké štěstí, že jsem byl na správném místě ve správnou dobu, a mohl jsem tak vnášet poznatky z genetiky do psychologie.

Na napsání Kódu života jsem čekal třicet let. Na otázku, proč jsem to neudělal dřív, mám pádnou výmluvu: Ke zdokumentování významu genetiky byl zapotřebí další výzkum, a tomu jsem se musel naplno věnovat. Když se nad tím ale zamyslím zpětně, musím přiznat ještě druhý důvod – zbabělost. Dnes to možná zní neuvěřitelně, ale před třiceti lety bylo profesionální studium genetického původu rozdílů v lidském chování a publikování zjištěných výsledků ve vědeckých periodicích nebezpečné. Totéž platilo, když člověk vyčníval z řad akademiků a mluvil o této problematice na veřejnosti. Změna ducha doby ale vytvořila mnohem příznivější podmínky k napsání této knihy. Moje čekání se ale přinejmenším z jednoho důvodu vyplatilo. Výsledný příběh je teď mnohem napínavější a naléhavější, protože revoluce výzkumu DNA pokročila způsobem, který si před třiceti lety nikdo nedokázal ani představit. A tak poprvé v historii můžeme DNA samotnou využít k předpovídání toho, kým jsme a kým se staneme.

Kód života představuje můj vlastní příběh i moji DNA, aby sdělení knihy bylo osobnější a abych vám přiblížil, jaké to je, když člověk dělá vědecký výzkum. Doufám, že se mi podaří vám předat zasvěcený pohled na vzrušující spojení genetiky a psychologie, které vyvrcholilo zároveň s revolucí výzkumu DNA. Přestože tato kniha vyjadřuje můj subjektivní pohled na to, jak z nás DNA dělá to, kým jsme, snažil jsem se předložit veškerý výzkum čestně a bez zkreslení. Čím více se ale budu vzdalovat od dat při zkoumání potenciálních následků nových zjištění, tím kontroverznější se některé otázky stanou. Mým cílem je říkat pravdu tak, jak ji vnímám, a neustupovat zdánlivé politické korektnosti.

Moje zaměření na význam dědičných rozdílů v DNA pravděpodobně přitáhne kritiku za znovuoživení debaty o dědičnosti versus prostředí dávno po obecném přijetí jejího konce. V průběhu své kariéry jsem vždy zdůrazňoval, že je to dědičnost a prostředí, nikoli dědičnost versus prostředí. Tím chci říct, že k psychologickým rozdílům mezi lidmi přispívají jak geny, tak prostředí. A díky přijetí myšlenky, že důležité jsou geny i prostředí, se rozvíjí výzkum na pomezí mezi dědičností a prostředím, což je velice produktivní oblast.

Mantra „dědičnost versus prostředí“ však přináší problém; riziko, že sklouzneme zpátky k chybnému názoru, že účinky genů a prostředí nelze rozpojit. Nikdo se nezdráhá přijmout fakt, že prostředí se podílí na tom, kým jsme, ale jen málokdo si uvědomuje, jak důležité jsou rozdíly v DNA. Na DNA jako na kód naší osobnosti se zaměřuji proto, že dnes víme, že rozdíly v DNA představují hlavní systematický zdroj psychologických rozdílů mezi lidmi. Účinky prostředí jsou důležité, ale v nedávných letech jsme se dozvěděli, že jsou převážně náhodné – nesystematické a nestabilní – což znamená, že s nimi nemůžeme moc dělat.

Doufám, že Kód života odstartuje debatu o těchto problémech. K plodnému hovoru je ale zapotřebí genetická gramotnost a tu se tato kniha snaží čtenářům poskytnout, zejména v souvislosti s komplexními psychologickými znaky. Nutná je tedy i určitá znalost DNA, statistiky jednotlivých rozdílů a technologického pokroku vedoucího k DNA revoluci. Všechny složité myšlenky jsem se pokusil vysvětlit co nejjednodušeji. V poznámkách na konci knihy najdete odkazy a dodatečná vysvětlení problematiky popsané v knize a nástin dalších témat. Jelikož jsou problémy zmíněné v Kódu života už samy dost složité, ovládl jsem se a nezabíhal jsem do výzkumu témat, která jsou sice fascinující, ale nejsou nezbytná k pochopení dědičných rozdílů v DNA a jejich vztahu k psychologickým znakům. Mezi tato nesmírně zajímavá témata, která jsem s těžkým srdcem oželel, patří evoluce, epigenetika a úprava genů.

Doufám, že tato kniha vám, čtenářům, předá mé nadšení ohledně tohoto významného okamžiku v dějinách psychologie; že vám přiblíží sdělení předchozích výzkumů, že DNA je hlavní systémová síla, kód, který nás činí tím, kým jsme. Pro náš život (rodičovství, vzdělávání a společnost) má obrovský význam. To vše je ale jenom příprava jeviště na hlavní představení, kterým bude schopnost předpovídat naše psychologické problémy a potenciál na základě DNA. Nacházíme se v bodě zvratu, kdy genetika od základů změní psychologii – vědecky i klinicky – a také samotný dopad psychologie na náš život. DNA je naše budoucnost.

PRVNÍ ČÁST

Proč je DNA důležitá

1

ROZPLÉTÁNÍ DĚDIČNOSTI A PROSTŘEDÍ

Všichni jsme si podobní v mnoha ohledech. Až na pár výjimek chodíme po dvou nohách, oči umístěné na přední části hlavy nám umožňují vidět ve třech rozměrech a především disponujeme darem řeči. V něčem se ale zjevně lišíme – fyzicky, fyziologicky a psychologicky. A o tom, jak se lišíme psychologicky, pojednává tato kniha.

Psychologové studují stovky znaků, což je pojem označující rozdíly mezi námi, které zůstávají napříč časem a situacemi konzistentní. Mezi tyto rysy patří rozměry osobnosti, jako je například citovost a míra energie, ale také znaky tradičně hodnocené jako poruchy, například deprese a schizofrenie. Zahrnují i kognitivní rysy, jako je obecná schopnost učení, často nazývaná jako inteligence, a specifické duševní schopnosti typu slovní zásoba a paměť, a k tomu i poruchy daných rysů.

Po většinu dvacátého století lidé předpokládali, že za psychologické znaky odpovídají faktory prostředí. Souhrnně se dané znaky nazývaly prostředí, protože Freudem počínaje byl jejich původ vnímán v rodinném prostředí. A protože se tyto rysy v rodinách skutečně předávají, bylo rozumné předpokládat, že za ně odpovídá rodinné prostředí.

Ale v rodinách se předává i dědičnost. Padesát let před objevem DNA jsme už věděli, že příbuzní prvního stupně – rodiče a jejich děti i sourozenci – jsou z 50 % geneticky podobní. Důvod, proč se psychologické znaky předávají v rodině, může tedy být jak dědičnost, tak prostředí. Ovšem často se zdráháme přiznat vliv dědičnosti, protože DNA je neviditelná a tichá, zatímco vliv rodinného prostředí, ať špatný, nebo dobrý, vidět, slyšet a cítit lze.

Jaký je tedy relativní význam dědičnosti a prostředí pro psychologické znaky? Nejprve krátce zvažte svoje názory na dědičnost a prostředí. Ohodnoťte následující znaky a potom se dozvíte, jak je průměrně hodnotili účastníci obdobného průzkumu a jaká je realita podle výsledků genetického bádání. Přestože se tato kniha věnuje psychologickým znakům, je užitečné začít jejich porovnáním s několika znaky fyzickými (barva očí, výška) a zdravotními (rakovina prsu, žaludeční vředy).

U následujících čtrnácti rysů ohodnoťte, do jaké míry podle vás genetické faktory ovlivňují odlišnost lidí – jinými slovy, jak dědičné podle vás dané rysy jsou. Pokud si myslíte, že na danou vlastnost nemá dědičnost žádný vliv, uveďte si u ní 0 %. Pokud si myslíte, že danou vlastnost určuje výhradně genetika, ohodnoťte ji 100 %. U některých vlastností možná nebudete vůbec tušit, jak moc se na ní podílí DNA, ale stejně si zkuste tipnout.

Tabulka 1. Do jaké míry (od 0 % do 100 %) jsou podle vás uvedené vlastnosti dědičné?

Barva očí

________

Výška

________

Hmotnost

________

Rakovina prsu

________

Žaludeční vředy

________

Schizofrenie

________

Autismus

________

Porucha čtení (dyslexie)

________

Studijní úspěchy

________

Verbální schopnosti

________

Paměť na obličeje

________

Prostorové vnímání (např. schopnost orientace)

________

Obecná inteligence (např. logické uvažování)

________

Osobnost

________

V tabulce 2 si můžete svoje odhady porovnat s výsledky průzkumu z roku 2017, při kterém se výzkumníci dotazovali pěti tisíc mladých lidí ve Velké Británii. V posledním sloupci jsou uvedené odhady sestavené na základě desítek let genetického výzkumu. Naznačují, že dědičné rozdíly v DNA se podílejí na našich psychologických odlišnostech zhruba z 50 %. Neboli dědičné rozdíly v DNA představují hlavní důvod, proč jsme tím, kým jsme. V další kapitole se dozvíte, proč tomu tak je, a v první části knihy se dočtete, jaký to všechno má význam pro psychologii a společnost.

Uvedených čtrnáct znaků jsem zvolil proto, že jsou obzvlášť dědičné. Významný genetický vliv byl zjištěn nejen u schizofrenie a autismu, ale také u všech druhů psychických chorob včetně afektivních poruch, úzkostných poruch, poruch pozornosti, obsedantně kompulzivní poruchy, disociativní poruchy osobnosti a závislosti na drogách. Obrovský vliv dědičnosti byl také potvrzen u všech rysů osobnosti a duševních schopností i nedostatků.

Ve skutečnosti už není příliš zajímavé dokazovat dědičnost dalších psychologických znaků, protože dědičné jsou všechny. Situace se tedy od dob environmentalismu v minulém století výrazně změnila. Nevím totiž o jediném psychologickém znaku, na němž by se nepodepisovala dědičnost.

Odhady vlivu genetiky se nazývají dědivost nebo heritabilita a tento pojem má v genetice přesně vymezený význam. Dědivost určuje, do jaké míry jsou rozdíly mezi jedinci zapříčiněné zděděnými rozdíly v DNA. Slovo „rozdíly“ hraje v definici klíčovou úlohu. Kód života vypovídá o tom, jak se lišíme psychologicky.

Existuje mnoho příbuzných slov, kvůli nimž panuje kolem dědivosti zmatek. Slovem „vrozený“ se označují obecné vlastnosti, které jsou z evolučního pohledu tak důležité, že se neliší, přinejmenším ne v celé škále prostředí, v nichž jsme se vyvíjeli. Všichni chodíme po dvou, máme oči na přední části hlavy a vnímáme díky tomu svět ve třech rozměrech. A všichni máme také základní reflexy – například mrkáme, když nám někdo foukne do obličeje. Takové vlastnosti jsou dané pevně 99 % naší DNA, která se mezi námi nijak neliší. Dědivost se oproti tomu týká zhruba 1 % DNA, které se mezi námi liší a přispívá k odlišnosti chování. Vrozené vlastnosti jsou sice naprogramované v DNA, ale nemůžeme se bavit o jejich dědivosti, protože se mezi jedinci neliší.

Slova jako „genetický“ a „dědičný“ a k tomu hovorové fráze jako „mám to v genech“ nebo „mám to v DNA“ se vztahují na cokoli, co nějak souvisí s DNA. Zahrnují jak těch univerzálních 99 % naší DNA, tak 1 %, v němž se lišíme. Zahrnují i mutace DNA, které nejsou zděděné ani předávané potomkům, například mutace kožních buněk způsobující rakovinu kůže.

Pokud mají slova víc významů a konotací, vědci hned spěchají vymyslet pro ně nové slovo, které má zcela přesný význam. A právě z toho důvodu vznikl šestislabičný pojem heritabilita (dědivost). Označuje míru, v jaké je dědičný určitý znak, jako například tělesná hmotnost. 70% dědivost hmotnosti tedy znamená, že 70 % rozdílů v hmotnosti různých lidí můžeme připsat rozdílům mezi jejich zděděnou sekvencí DNA. Zbývajících 30 % jsou systémové vlivy prostředí, jako je strava a pohyb, ale jak ještě uvidíme, rozdíly způsobené prostředím jsou nesystematické náhodné zážitky, nad nimiž nemáme téměř žádnou kontrolu.

Tabulka 2. Do jaké míry tyto znaky ovlivňuje dědičnost? V prvním sloupci jsou uvedené zprůměrované názory pěti tisíc mladých dospělých obyvatel Velké Británie. V druhém sloupci jsou výsledky genetického výzkumu.

Průměrná hodnocení pěti tisíc dotazovaných Britů

Výsledky genetického výzkumu

Barva očí

77 %

95 %

Výška

67 %

80 %

Hmotnost

40 %

70 %

Rakovina prsu

53 %

10 %

Žaludeční vředy

29 %

70 %

Schizofrenie

43 %

50 %

Autismus

42 %

70 %

Porucha čtení (dyslexie)

38 %

60 %

Studijní úspěchy

29 %

60 %

Verbální schopnosti

27 %

60 %

Paměť na obličeje

31 %

60 %

Prostorové vnímání (např. schopnost orientace)

33 %

70 %

Obecná inteligence (např. logické uvažování)

41 %

50 %

Osobnost

38 %

40 %

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Předmluva

PRVNÍ ČÁST: Proč je DNA důležitá

1. Rozplétání dědičnosti a prostředí

Druhá část: Revoluce ve výzkumu DNA