Tiráž

© Mariusz Szczygieł 2010, 2011

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické)

Z polského originálu Zrób sobie raj

přeložila Helena Stachová

Fotografie František Dostál, Mariusz Szczygieł

a rodinný archiv Heleny Teigové

Redakce a výběr fotografií Jaroslava Jiskrová

Typografie Miloš Jirsa

Převod do elektronické podoby David Greguš

Vydala v roce 2011 nakladatelství

Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz

(pdf - 430. publikace, 24. elektronická, epub - 429. publikace, 23. elektronická, mobi- 544. publikace, 79. elektronická)

a Jaroslava Jiskrová – Máj, Štichova 580/25,

149 00 Praha 4, j.jiskrova@volny.cz

(pdf - 46. publikace, 9. elektronická, epub - 47. publikace, 10. elektronická, mobi - 72. publikace, 30. elektronická)

ISBN 978-80-7363-382-0 (Dokořán, pdf)

ISBN 978-80-7363-381-3 (Dokořán, epub)

ISBN 978-80-7363-482-7 (Dokořán, mobi)

ISBN 978-80-86643-44-1 (Jaroslava Jiskrová – Máj, pdf

ISBN 978-80-86643-45-8 (Jaroslava Jiskrová – Máj, epub)

ISBN 978-80-86643-70-0 (Jaroslava Jiskrová – Máj, mobi)

Památce Gaygy, Krystyny Stolarské (1954–2010)

Místo úvodu

Vážený český čtenáři,

kniha, kterou držíš v ruce, je knihou o Češích, psanou vyloženě pro Poláky.

Na rozdíl od Gottlandu, který vyprávěl o době mezi lety 1882 až 2003, je kniha Udělej si ráj především o Češích současných. Napsal jsem ji, protože jsem chtěl vyprávět o národu, který si vytvořil kulturu jako antidepresivum.

Pokud naši dobu – jak tvrdí Michel Houellebecq – nejlépe charakterizuje slovo „pochmurnost“, pak právě Češi dovedou tuto pochmurnost impozantním způsobem odstranit ze zorného pole.

Udělej si ráj je mimo jiné vyprávěním o tom, co mě fascinovalo v české kultuře. O smíchu jako masce. Někdy masce tragické bezradnosti.

Nejvíc mě zajímají Češi, kteří nevěří v Boha. „Jak se vám žije bez Boha?“ Tato otázka, někdy vyslovená přímo a jindy skrytě, je refrénem této knihy. Vím, že Čechům může připadat příliš banální. Jako bych se ptal Italů, jak se jim žije jako brunetům, a Švédů, jak se jim žije jako blondýnům. Ale vezměte v úvahu, že přiznat se k ateismu v Polsku často vyžaduje odvahu. Moje matka mi kdysi řekla: „Kdybys řekl veřejně, že nevěříš v Boha, znamenalo by to, že jsem prohrála jako matka. Říct, že je člověk ateista, je stejné jako říct, že je pedofil nebo že zabil člověka.“

„Nevěřit v Boha je smrtelný hřích,“ dodal můj otec, protože je přesvědčený, že ateista se musí bát pekla.

Až tedy budeš číst, jak se ptám paní recepční v hotelu U Tří korunek v Praze, kde se v ní bere dobro, když nevěří v Boha (jako by dobro pramenilo pouze z něho), nezapomínej, že otázky nekladu já, ale Polák ve mně.

Nám Polákům (mluvím o většině) byl ráj dán shůry jednou provždy. To, co se na Češích líbí nám, polským čechofilům (a jejich skupina roste rok od roku), je to, že každý z vás má svůj ráj a utváří si ho, jak chce, což některým z nás připadá odvážné a záviděníhodné.

Prohlížíš si možná tuto knihu v knihkupectví a máš dojem, že o známých Češích, o nichž tu píši, víš už všechno.

I když si snad myslíš, že znáš odpověď na otázky: proč Halina Pawlowská notoricky vypráví anekdoty, proč Jan Saudek důsledně fotografuje své modelky před oprýskanou stěnou a proč tvoji sousedi další rok nevyzvedli z krematoria urnu s popelem své matky – tím spíše si tuto knihu přečti. Dozvíš se, na co reagovali Poláci takto:

„Knihu Udělej si ráj jsem vzala do ruky s nadšením, protože jsem si myslela, že to bude pokračování Gottlandu, ale nad každou další kapitolou jsem byla čím dál tím udivenější a nakonec jsem si myslela, že líčíte neznámý kmen z nějaké daleké pevniny a jeho podivné zvyky. Už nechci být Češkou. Ten krásný stereotyp jste mi zbořil. Až budete psát další knihu, tak bych prosila takovou, abych zase chtěla být Češkou.“ (Agata Maliszewska)

„Být Čech, žít v Čechách, to je teď jistě přáním většiny Vašich čtenářů.“ (Někdo, kdo se podepsal jako Ingatormelin.)

„Právě jsem dočetl Udělej si ráj a je mi smutno. Obraz Česka je tu mnohem dramatičtější než v Gottlandu, ačkoli ani tam nebylo veselo. Protože to všechno u nich vůbec není veselé. Stejně jako zoufalství jejich ironie.“ (Jerzy Marek)

„Musím se Vám přiznat, že na mě silně zapůsobilo zejména posledních třicet stran knihy, kapitola Nikdo tu netrpí rád. Ode dneška se mentálně cítím jako Čech. Skvělé, opravdu skvělé!!!“ (Wojciech Majka, Krakov)

„Četl jsem Vaši nejnovější knihu o nešťastných Češích, o tom ubohém českém národu. Zrovna dnes kapitolu Nikdo tu netrpí rád. Chvílemi se mě zmocňoval hluboký smutek.“ (Tomasz Włodarczyk)

„Každá věta o Češích stojí v této knize za úsměv.“ (Asia)

„Dočetl jsem to. Úžasný národ!“ (Aleksander z Gdaňsku)

„Národ fašistů – jinak se nedá nazvat to, co popisujete. Citový fašismus! Ať si Češi přečtou kapitolu Nikdo tu netrpí rád a konečně se na sebe podívají, jací doopravdy jsou, a ať nepředstírají, že nevidí pravdu.“ (Remigiusz)

„Když jsem četl Udělej si ráj, zažil jsem dva rozdílné emocionální stavy. Začátek knihy mě uchvátil, úryvky o víře či nevíře v Boha mě zaujaly a způsobily, že jsem se začal zajímat o české dějiny. Ale čím více jsem se blížil ke konci knihy, tím větší jsem pociťoval podráždění (?) nebo rozčilení (?). Začal jsem o tom přemýšlet a hovořit s manželkou. Po delším uvažování jsem na to přišel. Za prvé mě štvalo, že jsou tak odlišní od nás. Jak je možné, že národ v sousedství je tak jiný. Tady nejde o nějaké drobné detaily, nýbrž o věci zásadní. Za druhé jsem si uvědomil, že jim prostě závidím. Co? No, to, že jsou jiní. Že nejsou přecitlivělí k sobě samým, dokážou se sami sobě smát, udržují si odstup od mnoha věcí, které my bereme smrtelně vážně. Díky Vaší knize jsem se také dozvěděl o existenci Davida Černého.“ (Paweł Jankowski, inženýr ve středním věku)

„Pane Mariuszi, sedím s pětiměsíčním synem Jeremim v kuchyni v bytě na okraji Lodže. Čtu při snídani Vaši knihu a nedokážu ovládnout svou reakci. Nemohu se odtrhnout od portrétu Čechů, jaký jste vytvořil. Od rána přemýšlím, a) jak nejrychleji se dostat do Prahy a tam se vzpamatovat a promyslet si Gottland i Udělej si ráj; b) jak si v hlavě změnit vztah k lidem kolem a ke každodenním záležitostem, aby svět získal česko-hrabalovskou příchuť (protože jste skvěle vysvětlil to, co se mi na Hrabalových knihách tolik líbí); c) jak mám Pole a Jeremimu (svým dětem) sdělit, že svět je krásný – pokud se na něj člověk dívá tím správným způsobem. Jeremi zrovna vyžaduje neodkladnou intervenci, a tak končím. Možná že se teď stanu čechofilem!“ (Radosław Przybylski, Lodž)

„Po téhle knize už mě v Česku nepřekvapí, že se silnice staví v neděli odpoledne.“ (Magdalena Konieczna)

Vážený Čechu,

i když si myslíš, že víš, co jsem tu napsal, přečti si tuto knihu, abys pochopil, proč v Polácích vzbuzuješ tak extrémní názory.

COMING OUT

Celá léta, kdykoli jsem přišel na nějakou párty, jsem věděl, že pokud to přiznají, nebude to hned. Mohl jsem se rozhlížet celé hodiny a můj radar je nedokázal poznat. Mohl jsem čekat – a nic. Přede mnou si nikdy nic nenaznačovali.

Když jsem se však veřejně vyoutoval, mnozí mi hned po stisku ruky řekli, že oni také.

Teď už mě hned u vchodu obklopí hlouček volající „Já taky!“ „Já taky!“ „Já taky!“ Nespočítám, kolik jsem v posledních letech dostal mailů přibližně tohoto znění: „Jsem rád, že Ti můžu aspoň psát. Karol.“

Když už se odhalíme, s potěšením pozoruji, jak se nám hned zlepší nálada a uvolní obličejové svaly. Toužíme po sobě, ač jsme si cizí a neznáme se.

Když prožíváme těch několik minut společného potěšení, hned je patrné, co pro nás čechofily znamená Česko.

Je jako dort, jako šlehačka, jako čokoládová poleva, které člověk neodolá.

Je jako žena pro drag queen.

Je tou částí naší osobnosti, kterou nemáme.

Toužíme po ní. Hledáme ji, ale v Polsku ji z mnoha důvodů najít nemůžeme.

Každého nás hned napadne nějaká česká anekdota, scéna z filmu nebo chování, které uvede na důkaz toho, že Češi jsou jiní než my.

Můj kolega (Piotr Lipiński, reportér) chová ve své paměti vzpomínku z hospody (Na Skalce, roh ulic Na Veselí a 5. května v Praze), kde viděl muže se psem sedět u piva. Muž na židli, pes na zemi. Vousatý pán nabíral ukazovákem pěnu z půllitru a opatrně krmil šťastného psa.

Můj známý (Józef Lorski, informatik) chová vzpomínku na tento výjev z Moravy: „Pekárna, kde se prodává pečivo, sladkosti, obložené chlebíčky, a dokonce i bramboráky. Jediná prodavačka, mladá holka, hlasitě telefonuje mobilem. Směje se, vypráví nějakou historku ze včerejška, a mezitím je fronta delší a delší. Trvá to pět minut, deset minut, a já se dívám a čekám, až někomu rupnou nervy. Lidé trpělivě stojí, dokonce se usmívají. Prodavačka konečně domluví a omlouvá se, že to byl důležitý hovor. Na to zákazník s úsměvem: ,Musela jste prokecat nejmíň dvě stovky.‘ A nikdo jí to neměl za zlé.“

Moje známá z fóra Česko na Gazeta.pl Mirka Hanczakowská vzpomíná na to, co zažila v Olomouci. Byla v dost pokročilém těhotenství a vyšla si večer na procházku. Všimla si, že se na konci pasáže pere skupina mladíků. V Polsku – říká – by se vrátila, ale v Česku ji to ani nenapadlo a bezděčně kráčela proti rváčům. Když ji spatřili, přestali se prát, rozestoupili se, aby ji nechali projít, a potom pokračovali ve rvačce.

Já si pěstuji vzpomínku z pisoáru (na stanici metra Náměstí republiky v Praze). Když jsem se podíval na zeď, spatřil jsem na modré cedulce, kterou sem někdo přilepil ještě v minulém století, vybledlý nápis: „Pěstujte náhodnou laskavost a nesmyslně krásné činy.“

Existuje někde na světě skupina cizinců, která si uchovává podobná imponderabilia z Polska?

Abych však nepodlehl (což je u mne snadné) svému sklonu mytologizovat a idealizovat, použiji teď názoru Oscara Wilda, že nejvíce nesnášíme lidi, kteří mají stejné vady jako my.

Právě proto zbožňujeme Čechy.

Protože je to národ, který má docela jiné vady.

O autorovi

Mariusz Szczygieł (nar. 1966). Absolvoval Fakultu žurnalistiky na Varšavské univerzitě, stal se reportérem listu Gazeta Wyborcza (od 1990), kde je dnes redaktorem přílohy Duży format (Velký formát, od 2004). Spolu s Wojciechem Tochmanem a Pawłem Goźlińskim založil polský Institut reportáže (www.instytutR.pl) se školou psaní, knihkupectvím a literární kavárnou. V polském rádiu vysílá pravidelné pořady o literatuře, v televizi Polsat vedl talk-show Na každé téma (1995–2001). Vydal pět knih: sbírku textů o Polsku Neděle, která se přihodila ve středu (1996), Gottland (2006, česky 2007), antologii 20 let nového Polska v reportážích podle Mariusze Szczygła (2009), Libůstka. Příběhy žen (2010, česky 2011) a Udělej si ráj (2010, česky 2011). Gottland, první autorova kniha vydaná v Česku, se stala českým i evropským bestsellerem, za nějž získal řadu prestižních ocenění knihkupců, novinářů, čtenářů a reportérů doma i v cizině. V říjnu 2009 obdržel Cenu ministra zahraničních věcí ČR Gratias agit za šíření dobrého jména České republiky v zahraničí a v prosinci téhož roku byl Gottland vyhlášen v Bruselu Evropskou knihou roku. Nezávisle na sobě také podle něj vznikly dvě divadelní adaptace, které se hrají v Ostravě a v Praze.

{1} O mnoho let později jako Jana Černá napsala fascinující knihu o své matce Adresát Milena Jesenská. Hned po vydání poslala komunistická cenzura knihu do stoupy.

{2} To vše vylíčil Bondy ve své knize Prvních deset let, která vyšla až v 21. století, a mnozí čtenáři byli přesvědčeni, že si své příhody vymyslel. Ale Martin Machovec, jeho editor a badatel, prozkoumal policejní spisy, jež pestrý život Bondyho na začátku padesátých let potvrdily.

{3} „Fragmenty fekalismu“ popsal Vladimír Borecký (1941–2009) v knize Odvrácená tvář humoru. Byl to klinický psycholog, filozof a hasič. Také mystifikátor. Výše uvedený citát z přednášky o fekalismu patří k tomuto směru jeho tvorby. Jednou ze zajímavých přednášek je i text o škole čistého humoru bez vtipu.

{4} Marie Klečacká-Beyly, Vzpomínky malostranské, Praha 2008

{5} O skupině píši víc v knize Gottland v kapitole Život je chlap.

{6} Bohumil Hrabal zemřel dva roky nato, vypadl nebo vyskočil z okna v pátém poschodí nemocnice. Výše popsanou scénu jsem našel v: Tomáš Mazal, Smrt na úvěr, Mladý svět 11/1995.

{7} Vyprávění o tom, jak Egon Bondy spálil stokorunu (článek Chvála neslušnosti Petra Pospíšila v Novém prostoru 353/2010). V březnu 1971 v divadle Orfeus na Malé Straně v Praze recituje muž pisklavým hlasem své verše. Reaguje na rozsudek odsouzení Petra Uhla a jeho přátel z Hnutí revoluční mládeže. Publikum poslouchá urážky na adresu lidí, kteří se přizpůsobili normalizačnímu režimu. Autor se vysmívá jejich hodnotám: práci, penězům, myšlenkám na potomstvo, autům, chatám.

Se slovy „Tady máte svou posvátnou stokorunu, kterou jsem ušetřil ze svého šestistovkového důchodu“ vyndává stovku s obrazem budovatelské dvojice a zapaluje ji. Jiřina Šiklová (která má po vystoupení z KSČ roku 1969 právo pracovat už jen jako uklízečka v nemocnici) křičí: „Ale Zbyňku, to je ničení peněz, za to tě můžou zavřít!“ Básník je v ráži a neposlouchá. „Tady máte mou prdel,“ pokračuje, „můžete si tam všichni vlézt,“ vystrkuje na obecenstvo holou zadnici. Spálení bankovky v Brně, o němž mluví Bondy, může být pravda, ale také to může být špek pro rozhovor s polským novinářem. Znalec života a díla Bondyho a editor jeho děl Martin Machovec říká, že o nějaké konferenci v Brně nikdy neslyšel.

{8} Bohumil Hrabal: Kličky na kapesníku, Praha 1990

{9} Byla to Jiřina Šiklová – ta, která vykřikla „Zbyňku, za to tě můžou zavřít!“, když Bondy zapaloval stokorunovou bankovku.

{10} Když jsem v srpnu 2010 v archivech československé Státní bezpečnosti hledal stopy po výsleších modelek Jana Saudka (nepodařilo se mi je najít), narazil jsem na poznámku z roku 1978. Funkcionáři tajné policie zaznamenali, že upouštějí od plánu získat fotografa pro spolupráci, jelikož je to podle nich člověk naprosto neseriózní. Napsali, že příčinou jeho komplexu je zřejmě jeho malá postava, což způsobilo, že se kandidát na spolupracovníka během celého rozhovoru snažil chovat velmi mužně. „Snaží se chovat chlapsky,“ napsali do hlášení.

{11} Informace pro milovníky nádraží: Oscarové Ostře sledované vlaky byly natočeny na nádraží v Loděnicích (u Berouna), jež si dodnes zachovalo svůj filmový vzhled. Bohumil Hrabal však získal železničářské zkušenosti na nádraží v Dobrovicích (u Mladé Boleslavi) a Kostomlatech (u Nymburka), kde pracoval jako strojvedoucí drezíny, kontrolor semaforů a nakonec přednosta stanice.

{12} Vlastenecké síly v české společnosti zvítězily – pomník byl přece jen postaven. Odhalili ho 27. května 2009, šedesát sedm let po atentátu. O kousek dál od místa události, protože dnes je tam rušná doprava, při sjezdu ze Zenklovy ulice do ulice V Holešovičkách. Hospoda U Parašutistů je na adrese Resslova 7. Pomník v Nehvizdech, kde byli parašutisté shozeni, byl postaven teprve v roce 2007.

{13} Její vzpomínky, Všechny barvy slunce a noci, byly sice vytištěny, ale do prodejen se už nedostaly. Po likvidaci Pražského jara a takzvané normalizaci byly z prodeje staženy stovky knih, které státní nakladatelství vydala v roce 1968.

{14} Mnoho rozhovorů s veliteli vojsk obsahuje zpráva o vojenské operaci Dunaj Vstup generálů v polském čtvrtletníku Karta č. 6/1991.

{15} Tuto větu uvádí Robert Kulmiński v knize Smrt v Čechách. Vize smrti v české próze 1945–1989, pro čechofila a ctitele české literatury nedocenitelné pokladnici citátů a příkladů. Vyšlo nákladem Varšavské univerzity 2008.

{16} S Filipem Sklenářem jsem hovořil v říjnu 2006. Zemřel na konci prosince 2009 ve věku 31 let, přesné datum úmrtí není známo.

{17} Podle European Values Study (EVS). Údaje z r. 1999.

{18} Mé úvahy se týkají Zelenkovy divadelní hry. Ve verzi filmové (rovněž v Zelenkově režii) bylo podle mého názoru poněkud zmírněno zoufalství plynoucí z textu.

{19} Jde o román Beránek. „Příběh Ježíše jsem napsala proto,“ říká v rozhovoru Zvonek a pak chorál, který poskytla Ivě Pekárkové, „abych ho konečně sňala z toho kříže, kde už tak dlouho visí, a abych ho navrátila lidem.“

{20} Ve filmu Spalovač mrtvol, který byl v několika českých plebiscitech prohlášen za nejlepší český film všech dob – v režii Juraje Herze a podle románu Ladislava Fukse –, hraje i budova pražského krematoria. Není to však – jak z románu i filmu diváci očekávají – krematorium v Praze. Onou budovou je krematorium v Pardubicích, postavené ve stylu art deco podle návrhu Pavla Janáka, v provozu od roku 1923. Návštěvníci by na něj měli hledět jako na manifest kremačního hnutí v Čechách.

{21} Později jsem si ověřoval, zda je Cyprian Kamil Norwid skutečně autorem tohoto citátu (o čemž jsem byl přesvědčen), a objevily se dodnes nevyřešené pochybnosti. Norwid prý řekl „zem a hroby“, ale Józef Piłsudski říkával „paměť a hroby“ – a tato verze v Polsku zobecněla. Jeden historik tvrdí, že „paměť a hroby“ zpopularizoval francouzský maršál Foch.

{22} Pavel Trojan vystoupí v kapitole Český nasírač.

{23} Z rozhovoru Jana Faktora Vznik syntetické řeči v českých zemích, Literární noviny 2/1996.

{24} Podle toho, co vím, nebyla tato závěť nikdy publikována. V Česku neexistuje žádná biografie Karla Teiga. Zde uvedený text závěti jsem zkrátil.

Table of Contents

Tiráž

Místo úvodu

COMING OUT

O autorovi