Jón Kalman Stefánsson

Príbeh o Áste

Copyright © 2017 by Jón Kalman Stefánsson

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen.

Translation © Zuzana Stankovitsová, 2020

Design & Layout © Mária Rojko, 2020

Slovak edition © Artforum, 2020

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s.r.o.

Preklad knihy finančne podporilo

This book has been translated with a financial support from

Jón Kalman Stefánsson

PRÍBEH O ÁSTE

Kam sa pobrať, keď zo sveta niet úniku?

TO, ČO NASLEDUJE,

je príbeh o Áste; kedysi dávno bola ešte mladá, no teraz, keď píšem tieto riadky, je v pokročilom veku, vlastne ich skôr čarbem než píšem, tu sa totiž všetko deje rýchlo, hoci rozprávanie sa občas vlečie tak pomaly, akoby čas už-už chcel úplne zastať.

O chvíľu porozprávam, ako Ásta prišla k svojmu menu.

Prečo jej rodičia zvolili práve toto meno, prečo ju nenazvali napríklad Sigrídur, María, Gunnthórunn, Audur, Svava, Jóhanna, Gudrún či Frída, veď každý z nás sa narodí bez mena, ale okamžite – alebo aspoň zakrátko – nás pomenujú, aby si smrť po nás nemohla len tak ľahko prísť. Daj mi meno a smrti hneď o čosi sťažíš prácu. Dá sa však rozpovedať príbeh jedného človeka bez toho, aby sme sa čo i len dotkli života okolo neho, vzduchu, čo podopiera nebo – dá sa niečo také vôbec obhájiť?

PRVÁ ČASŤ

ZAČNIME OD ZAČIATKU:

NACHÁDZAME SA V ZÁPADNEJ ŠTVRTI REYKJAVÍKU ZAČIATKOM PÄŤDESIATYCH ROKOV MINULÉHO STOROČIA A JA SA CHYSTÁM POROZPRÁVAŤ, AKO ÁSTA DOSTALA SVOJE MENO. V TOM SA MI VŠETKO VYMKNE SPOD KONTROLY

Ástini rodičia, Helga a Sigvaldi, meno vybrali ešte keď bola v brušku, boli presvedčení, že čakajú dievčatko, a inšpirovali sa románom Slobodní ľudia od Halldóra Laxnessa, ktorý vyšiel v rokoch 1934 – 1935. Prečítali ho spolu, kým Ásta rástla a vyvíjala sa v matkinom brušku, a koniec oboch rozplakal. Dokonca aj Sigvaldiho, ktorý od detstva neplakal a bol presvedčený, že to už ani nedokáže. Rozplakali sa, keď Bjartur zodvihol svoju dcéru Ástu na ruky, vyčerpanú a na pokraji smrti, pokračovali v ceste hore nevľúdnym kopcom a vzďaľovali sa od života: „Pevne sa ma drž okolo krku, kvietok môj,“ povedal Bjartur. „Áno,“ zašepkala ona. „Vždy – kým budem nažive. Tvoj jediný kvietok. Kvet tvojho života. Ešte sa však nechystám hneď umrieť.“

Prirodzene, že sa rozplakali. Tie vety, ten záver románu by predsa vohnal slzy do očí aj kameňu. Človeku sa však nedá neuvažovať, či to bol príklad hodný… nasledovania… pomenovať ju podľa románovej postavy, ktorá si síce rýchlo dokázala získať naše srdcia, no žila – a nakoniec aj umrela – v tieni svojho otca, kde nerástlo nič iba zanovitosť, nešťastie a krutosť vyplývajúce z úplnej neschopnosti vžiť sa do kože niekoho druhého. Krstím ťa Ásta, pretože iná Ásta umrela na chladnom vrchu kašlúc krv na oltári svojho otca.

Pomenovať ju Ásta bol Sigvaldiho nápad. Helga sprvu váhala, no napokon súhlasila, len čo si uvedomila, že ak si odmyslíš posledné písmeno, zostane ti islandské slovo pre lásku. Jej meno tak nemalo iba pripomínať silu významného diela a hlboký dojem, ktorý v Ástiných rodičoch vyvolal, ale rovnako – aspoň podľa Helgy – im aj celému svetu nedovoliť zabudnúť, že láska bola v tomto svete na dosah ruky. Že Ástin život vznikol z lásky a že bude vyrastať obklopená láskou.

Vo chvíli, keď Ástu splodili, Helga nemala ešte ani devätnásť rokov; Sigvaldi bol zhruba o desať rokov starší. Zanedbateľný vekový rozdiel, ktorý pravdu povediac pominie, len čo život trochu pokročí. Časom totiž prestane záležať, či je medzi manželmi rozdiel dva, desať, pätnásť alebo dvadsať rokov. Osemnásťročná dievčina sa na svet pozerá celkom inými očami, je na úplne inom mieste v živote než takmer tridsaťročný muž.

Už spolu mali sedemmesačnú dcérku, bývali v decentnom suterénnom byte v západnej štvrti Reykjavíku, v priebehu dvoch až štyroch rokov sa plánovali presťahovať na prízemie. Sigvaldi už niekoľko rokov pracoval ako maliar, mal naozaj šťastie, bolo to remeslo, ktorému sa chcel venovať, no štetce a maliarske vedrá si začal pripravovať vždy až začiatkom jari. Islandská spoločnosť bola stále zaostalá, dvadsiate storočie sa tu, prísne vzaté, začalo ešte len pred desiatimi rokmi, zatiaľ nedospela do bodu, aby malo viacero maliarov prácu po celý rok; no chvíľa, keď sa Sigvaldi bude môcť začať venovať iba svojmu remeslu a ničomu inému, sa blížila obrovskou rýchlosťou. Posledné roky však musel zimy tráviť na mori, privyrábať si ťažkou prácou v chlade a vlhku. Bol šikovný a silný, pracovné ponuky sa mu len tak hrnuli. V prvé januárové týždne, kde sa práve v príbehu nachádzame, sa však na more nešlo. Rybári totiž štrajkovali. Bol to tvrdý štrajk, trval už desať dní vo chvíli, keď si Helga ľahla na kuchynský stôl, z ktorého práve odpratala taniere od večere, chichotala sa, šaty mala vyhrnuté, nohavičky ležali na zemi a Sigvaldi bol v nej.

Taký náruživý, že si ani nezobliekol nohavice. Len si ich stiahol do polovice stehien, ale začali sa kĺzať nadol, len čo sa začal pohybovať, nahol sa dopredu, rukami sa oprel o stôl, rozovrel pery, dýchal ťažko, pohyboval sa čoraz rýchlejšie, nohavice ďalej padali a Helga sa už nechichotala. Vzdychala, stonala, roztiahla stehná, aby ho v sebe lepšie cítila, zašepkala: láska moja, láska moja… uprela pohľad na svojho manžela, odhalila zuby, potom sa nadvihla a zašepkala mu do ucha: som len tvoja, buď drsný. Vedela, že ho to vzrušovalo, vedela, že ho to privedie do šialenstva, buď drsný… a kuchynský stôl sa roztriasol, keď sa Sigvaldi začal divoko hýbať a dal tak voľný priechod energii nahromadenej počas mdloby posledných dní.

Nečinnosť mu vždy padla zaťažko. Ruky, ktoré nemajú čo robiť, sú úplne zbytočné, môžeme ich rovno hodiť do koša.

Tento štrajk bol tvrdý. Rybári žiadali lepšie podmienky a schôdzka, ktorú organizovali socialisti, sa začínala o hodinu v spoločenskej sále mliekarne na ulici Laugavegur 162 – Sigvaldi do Helgy vnikol tak náruživo, tak prudko, že sa pod nimi takmer rozpadol stôl. Ten prostý, verný stôl, sám ho postavil, keď sa pred dvoma rokmi do bytu nasťahovali.

Helga si uvoľnila veľké prsia plné mlieka, nahmatala jeho ruku a zahryzla sa do nej, silno, naklonil sa nad ňu a čosi dookola šepkal, čosi, čo vôbec nevnímala, až kým to nezopakoval aspoň po piaty raz: ľúbim ťa ľúbim ťa ľúbim ťa ľúbim ťa. Úplne ju to zaskočilo, čosi také predsa nikdy nehovoril, nemal to v sebe, takmer akoby sa ostýchal alebo sa tých slov bál, tak ju to zaskočilo, až sa jej do očí nahrnuli slzy, privinula si jeho hlavu na hruď a odvrátila tvár, aby si jej slzy nevšimol, odvrátila sa, pozrela sa von kuchynským oknom, do tmavého večera, pozrela sa von do sveta, kde si niekto práve trénoval príhovor, ktorý mal o hodinu predniesť v spoločenskej miestnosti mliekarne.

Nepochybne v ňom padne množstvo tvrdých slov namierených proti vláde a kapitalizmu.

Sigvaldi, ktorému sa podarilo striasť zo seba nohavice aj spodky bez toho, aby z Helgy vykĺzol, sa plánoval schôdzky zúčastniť, no nech už bol pre vec akokoľvek zapálený, pre štrajk, pre boj proti kapitalizmu, v tej chvíli mu bolo všetko úplne ukradnuté: objal Helgu, zodvihol ju a odniesol svoju manželku do spálne. Ona mu obvinula štíhle nohy okolo pása. Keď sa Sigvaldi zbavil nohavíc, skĺzla mu z pravej nohy aj ponožka a teraz mu ľadová dlážka štípala chodidlo. Vonku mrzlo, nielen medzi reykjavíckymi domami, ale aj v šírom svete, kde mráz medzi Spojenými štátmi a Sovietskym zväzom páchal škody v živote a povedomí desiatok miliónov ľudí. Sigvaldi ju opatrne položil na posteľ, tak opatrne, akoby sa bál, že ju rozbije, úd mu z nej vykĺzol, no ona ho rýchlo nasmerovala späť, jej pery v pološere hľadali tie jeho, ich jazyky sa preplietli a Sigvaldi sa v nej znovu začal pohybovať, pomaly, nechcel dosiahnuť vyvrcholenie hneď. Samozrejme, že nie. Samozrejme, že nechcel dosiahnuť vyvrcholenie hneď. Samozrejme, že sa musel pohybovať pomaly a zotrvať tak dlhšie v pôžitku, veď ľudský život nie je veľmi dlhý, v podstate príliš nepresahuje vzdialenosť medzi dňom a nocou. A práve preto si musíme naplno, až do dna vychutnať chvíle, keď život vibruje. Keď sa prehĺbi a dokonca sa premení na šťastie.

Nepresahuje vzdialenosť medzi dňom a nocou.

Je to, mimochodom, pomerne zvláštne. Keď sa na niečo veľmi tešíme, zdá sa nám čakanie do nasledujúceho dňa, týždňa či mesiaca také dlhé, až máme dojem, že život úplne zastal. Ako dinosaurus, ktorý sotva žmurkne.

Sigvaldi sa pohyboval pomaly. Vychutnával si, že bol v nej, že počul, ako vzdychá, lapá po dychu, stoná. Vychutnával si, keď úd pomaly vytiahol, takmer úplne, a potom do nej opäť pomaly vnikol, vychutnával si, ako hladko do nej vkĺzol, ako Helga vzdychla. Helga, ktorá ho milovala, táto krásna, prekrásna žena – doparoma, prečo by sa ponáhľal?

Čochvíľa sa to totiž stane. Nezabráni tomu žiadne náboženstvo, ani tie najvrúcnejšie modlitby nič nezmôžu – dinosaurus zažmurká.

O zhruba tridsať rokov neskôr sa Sigvaldi so štetcom v ruke načiahol príliš ďaleko, stratil na vysokom rebríku rovnováhu a o niekoľko sekúnd neskôr dopadol na tvrdý chodník.

PREČO TO MUSÍ BYŤ TAKÉ DOBRÉ – A POTOM ZAZVONIL TELEFÓN

Chodník bol tvrdý a chladný, obloha nad ním však bola rovnako bezstarostná a plná leta ako pred chvíľkou. Akoby jej bolo úplne ľahostajné, že Sigvaldi ležal bezmocne na chodníku, akoby jej na ňom vôbec nezáležalo, hoci spolu kráčali životom už vyše šesť desaťročí. Mohla by Sigvaldimu aspoň pomôcť na nohy, padol totiž z pomerne veľkej výšky, rebrík, na ktorom stál a natieral z neho za slnečného počasia okenné rámy, siahal až na prvé poschodie. Ako sa mu vôbec podarilo z rebríka spadnúť, pánabeka, toľká nešikovnosť! Najlepšie bude sa okamžite pozviechať na nohy. Okenné rámy sa predsa nenatrú samy. Chvíľočku si odpočiniem, zašomral Sigvaldi a privrel oči, no vzápätí ich opäť roztvoril. Radšej ich nechá otvorené, dialo sa čosi zvláštne, obloha pôsobila akosi ľstivo, najlepšie bude mať sa na pozore. Sigvaldi však oči predsa len opäť zavrel, nedokázal si pomôcť. Zavrel oči a zrazu bol desaťročným chlapcom a spolu s dvomi kamarátmi uháňal po ulici Vesturgata v Reykjavíku. Vôbec si nespomínal, prečo bežali tak rýchlo, no zreteľne cítil dychtivú, búrlivú radosť zo života. Všetci sa smiali. Sigvaldi otvoril oči a usmial sa na vzdialenú modrú oblohu. Zavrel oči.

A jeho otec začal stonať.

Noc v Reykjavíku pred takmer polstoročím.

Stony a výkriky plné utrpenia im nedali celú noc spať: Sigvaldimu, jeho mame a dvom sestrám. Iba jeho mladšiemu bratovi, vtedy šesť či sedemročnému, sa podarilo zaspať. Aj to až vtedy, keď vkĺzol k Sigvaldimu do postele a so strachom a plačom sa pritúlil k staršiemu bratovi.

Ten ho objal ľavou rukou, zamrmlal čosi chlácholivé, tlmeným hlasom zaspieval zopár uspávaniek a plač pomaly ustal. Chlapček zaspal, úplne vyčerpaný, s tvárou pritisnutou k Sigvaldiho krku. Braček, zašepkal, anjelik môj, bol taký rád, že vedľa seba cítil útle telíčko, jeho teplo, tlkot srdca, až mu vyhŕkli slzy a ešte tuhšie si brata privinul. Takto spolu ležali. Keď je smrť nablízku, dobre padne cítiť vedľa seba život. Noc plynula a Sigvaldi v náručí držal spiaceho bračeka, kým ich otec kričal, morfium už takmer prestalo účinkovať, matka a staršia sestra iba bezradne, vyčerpane sedeli pri umierajúcom otcovi… kričal až do úsvitu, až kým sa nad ním smrť nezľutovala.

Sigvaldi otvoril oči. Obloha bola ešte stále modrá, bola plná smrti. Opäť zatvoril oči.

A čakala ho ďalšia noc. Úplne iná, pred čosi vyše desiatimi rokmi. Noc pri jazere Thingvallavatn. Lovili ryby. Sigvaldi s bratom a zaťom, zatiaľ čo jeho vnučka spala v otvorenom oranžovom stane. Bola príjemná letná noc, hory pripomínali pokojné, modré sny, muchy potichu bzučali, vtáky driemali, v tichej vode dýchali ryby a život bol vzácny. Sigvaldi s úsmevom otvoril oči. Ihneď ich však znovu zatvoril.

A pomaly sa pohyboval v Helge.

Rybári štrajkovali už desať dní. Alebo to už bolo dvanásť? Nemať tak dlho čo robiť nebolo dobré, zle to vplývalo na krv. Tie dni však predsa len boli príjemné, boli krásne. Veru, možno to dokonca boli jedny z najkrajších dní jeho života, občas totiž spolu ležali v úzkej posteli, sedemmesačnú dcérku mali uloženú medzi sebou, nerobili nič, iba ležali, žili, boli spolu a Sigvaldi sa cítil požehnane, mal pocit, že ich šťastie nikdy neopustí. Vlastne bolo zvláštne, že mu život preukázal toľkú veľkorysosť… Helga mu v zápale vášne pohybmi bokov vychádzala v ústrety, prosila ho, aby jej hrýzol bradavku, a to aj urobil, silno, ako to chcela, zahryzol a ústa mu zalialo teplé mlieko. Pobozkaj ma, zavelila, pobozkaj ma, vzdychla a jej teplý jazyk sa obvinul okolo jeho… byť s ňou bolo také krásne, až mu takmer vyhŕkli slzy… bolo to… úžasné, áno, milovať sa s ňou bolo úžasné. Jej vášeň a bezprostrednosť v ňom uvoľňovali čosi, o čom ani netušil, že v sebe má. Cítil sa s ňou slobodný. Cítil sa s ňou… Sigvaldi pomaly vytiahol úd, tak ďaleko, že sa žaluďom ledva dotýkal jej vlhkých pyskov, a čakal. Hľadeli si navzájom do očí. Nadvihla k nemu hlavu. Pobozkala ho. Prisala sa mu na peru. Jazyk. Počkaj, zašepkala, počkaj chvíľku. A on čakal. Chvel sa, triasol sa od túžby, ale čakal. Ľúbim ťa, zašepkala. Chcem, aby si sa urobil vo mne. Počkaj ešte, zopakovala, a uplynulo tisíc rokov. Teraz, zašepkala, teraz, zavelila a zalapala po dychu, keď do nej rýchlo vnikol.

Prečo to len muselo byť také príjemné, pomyslel si Sigvaldi, nevdojak otvoril oči a preklínal sám seba, keď mu udrela do očí modrá letná obloha, čudesne vzdialená, akoby ani nepatrila do tohto sveta. Sigvaldi chcel oči ihneď znovu zatvoriť, uniknúť oblohe; bol zvedavý, kam v čase ho zaveje tentoraz. Snáď sa opäť ocitne v suterénnom byte v západnej štvrti Reykjavíku… zrazu však nad ním stála staršia pani s dvomi nákupnými taškami. Sigvaldi zahromžil. Človek nikdy nemá pokoja. Najlepšie bude tváriť sa, že si ju nevšimol, možno potom odíde. Nie, neodišla. Ani sa nepohla. Práve naopak, položila tašky plné mlieka, múky a vajíčok, kľakla si vedľa Sigvaldiho, prihovorila sa mu, určite po nórsky, veď sa nachádzame v Nórsku, v prístavnom mestečku Stavanger, kde Sigvaldi už niekoľko rokov býva so svojou druhou manželkou, s Nórkou menom Sigrid, a so Sesseljou, Ástinou dcérou.

Nemohla sa tá žena radšej vypariť, niekto predsa musel čakať, až prinesie mlieko, nemusela sa snáď ponáhľať domov a čosi z tej múky a vajíčok upiecť namiesto toho, aby tu vedľa neho kľačala, vyrušovala ho, bránila mu znovu zatvoriť oči a snáď sa opäť ocitnúť v Helginom náručí, veď mu práve povedala toľko krásnych vecí, že len to by mu malo stačiť až do konca života. Nikdy, predtým ani potom, nespoznal nikoho, kto by bol rovnako nenútený a s rovnakou ľahkosťou dokázal vysloviť slová, vďaka ktorým sa ihneď cítil lepšie, vďaka ktorým bolo všetko teplejšie, väčšie: milujem ťa, poď ku mne. Keby len čosi také dokázal povedať aj on. Odkiaľ brala odvahu? Nikoho iného neľúbil tak vrúcne, tak vášnivo, občas až zúfalo. Voči nikomu inému nepociťoval toľkú nenávisť… Ako jej vôbec napadlo zaľúbiť sa do neho, mohla si vybrať hocikoho, no predsa si zvolila jeho, prečo?

A ako len mohlo jemu napadnúť podľahnúť jej?

Žena mu čosi vravela.

Tá Nórka. S nákupnými taškami.

Kľačala vedľa Sigvaldiho, ktorý ležal na chodníku ako kus odpadu a netúžil po ničom, iba znovu zatvoriť oči a pokúsiť sa vrátiť o tri desaťročia dozadu, do Helginho náručia, práve totiž vyslovila to úžasné slovíčko, teraz. Život je občas prekrásny dar! Doparoma, načo sú tej žene tie prekliate nákupné tašky? A prečo hovorí po nórsky? Pred sedemsto rokmi predsa Nóri hovorili po islandsky. Nebol dôvod niečo na tom meniť, nič si takú zmenu nevyžadovalo. Dalo by sa to snáď vysvetliť obdivom, ktorý Nóri tajne prechovávali voči Švédom? Nebodaj bola nórčina nevydareným pokusom Nórov hovoriť po švédsky? Ľudia predsa neprestanú hovoriť vlastným jazykom pre nič za nič, veď to je absurdné. Národ, ktorý príde o vlastný jazyk, môže žiť pokojne aj na poondiatom mesiaci.

Chcel to tej žene povedať. Chcel ju okríknuť a potom jej vynadať aj za tie nákupné tašky, no z akéhosi zvláštneho dôvodu pri ňom zrazu už nebola stará pani v šedom kabáte, lež mladá žena v zelenom letnom plášti, po taškách nebolo ani stopy a žena mala sivé oči, ktoré Sigvaldimu ohromne pripomínali oči jeho mamy. Zlosť a podráždenie z neho okamžite vyprchali a namiesto toho ho naplnila vďačnosť, že bola ochotná byť pri ňom. Ležať na tom odpornom tvrdom chodníku úplne sám vôbec nebolo príjemné…

Prečo tam vlastne ležal? Akosi mu to úplne vyfučalo z hlavy.

Opil sa?

Koniec ukážky

Table of Contents

Predná tiráž

PRVÁ ČASŤ

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ

ŠTVRTÁ ČASŤ

PIATA ČASŤ