Tiráž

© Mariusz Szczygieł, 2006, 2011

Photography © Pavel Štecha – dědicové, 2007, 2011

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání v českém jazyce (první elektronické)

Z polského originálu Gottland

přeložila Helena Stachová

Redakce Jaroslava Jiskrová

Vydala v roce 2011 nakladatelství

Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, http://www.dokoran.cz

(pdf – 410. publikace, 17. elektronická, epub – 411. publikace, 18. elektronická, mobi – 543. publikace, 78. elektronická)

a Jaroslava Jiskrová – Máj, Štichova 580/25, Praha 4,

j.jiskrova@volny.cz (pdf – 43. publikace, 7. elektronická, epub – 44. publikace, 8. elektronická, mobi – 71. publikace, 43. elektronická)

Typografie a sazba tištěné verze Miloš Jirsa

Konverze do elektronické podoby David Greguš

ISBN 978-80-7363-357-8  (Dokořán, pdf)

ISBN 978-80-7363-358-5  (Dokořán, epub)

ISBN 978-80-7363-481-0  (Dokořán, mobi)

ISBN 978-80-86643-41-0  (Jaroslava Jiskrová – Máj, pdf)

ISBN 978-80-86643-42-7  (Jaroslava Jiskrová – Máj, epub)

ISBN 978-80-86643-69-4  (Jaroslava Jiskrová – Máj, mobi)

Obsah

Tiráž

Ani krok bez Bati

Palác Lucerna

Jen žena

Jak se snášíte s Němci?

Důkaz lásky

Oběť lásky

Paní Neimitace

Miláček

Lidový koncern

Život je chlap

Lepší píár

Veselé Vánoce!

Lovec tragédií

Kafkárna

Film se musí točit

Proměna

Literatura

O autorovi

Ani krok bez Bati

Egonu Erwinu Kischovi

Rok 1882 / Zápach

„Proč to tu tak smrdí?“ ptá se svého otce Antonína šestiletý Tomáš Baťa. Poprvé projevuje snahu vtisknout skutečnosti řád.

Nevíme, co mu otec odpověděl. Asi byl málomluvný.

Švec Antonín Baťa je ženatý podruhé. Dvakrát se oženil s vdovou s dětmi. S každou měl i vlastní dítě. Všechny vyrůstají pohromadě v malé ševcovské dílně ve Zlíně – dvanáct dětí ze čtyř manželství. Kromě toho pracuje Antonín se sedmi lidmi. Jeho druhá žena nemá ráda průvan.

O dvanáct let později / Nároky

Tři děti z prvního manželství – Anna, Antonín a osmnáctiletý Tomáš – stojí před padesátiletým otcem. Žádají dědictví po matce. Také navrhují, aby jim dal hned to, co by měly zdědit až po jeho smrti. Nemají čas čekat tak dlouho a navíc je doma málo místa.

Dostávají osm set zlatých ve stříbrných mincích a čtyři zaměstnance.

O rok později / Zásada

Mají dluh osm tisíc zlatých. Nemohou si dovolit kupovat nové kůže, nemají čím zaplatit za ty staré. Antonín narukuje do armády, Anna jde pracovat do Vídně jako služka.

Tomáš se dívá na zbytky kůží a v zoufalství ho napadne nejdůležitější zásada jeho života: z vady vždycky udělat přednost.

Když nemají na nové kůže, musejí šít boty z toho, co je. Plátno je levné a ze zbytků kůží se dají dělat podrážky. Tak Baťa vymyslel jeden z hitů příštího století: plátěné boty na kožené podrážce. Z Vídně přiváží několik tisíc objednávek získaných za jediný den. Botám začnou lidé říkat baťovky.

Díky nim si postaví svou první továrnu: na 200 čtverečních metrech pracuje 50 mužů.

Rok 1904 / Otázky

Zaměstnanci si všimli, že Baťa nikdy není v klidu. Je pořád tak rozrušený, že to lidi kolem něho unavuje.

V nějakých novinách čte o strojích z Ameriky. Vyráží do Spojených států a v Lynnu (Massachusetts), městě bot, se nechá najmout jako dělník do velké továrny. Každý ze tří spolupracovníků, které si s sebou vzal, se nechá zaměstnat někde jinde. Přikazuje jim, aby bedlivě sledovali každou výrobní fázi. Každou sobotu se čtyři zlínští ševci scházejí v jednom salooně, aby si vyměnili své postřehy.

Diví se, že v Americe už se snaží vydělávat na živobytí i malé děti. Nejsilněji na Baťu zapůsobí šestiletý chlapec, který chodí po domech a vydělává si chytáním much.

Jedni umírají hlady, jiní pečou na ulici placky a prodávají je po jednom centu. Tomáš si povšimne zvláštní vlastnosti Američanů: masově přijímají všechny novinky, jaké jen lidé dokáží vymyslet.

Vzal si s sebou do Ameriky šest set osmdesát osm otázek, na něž hledá odpovědi. Za jeho pobytu mu přibude dalších sedmdesát. Dospívá k názoru, že průměrný Američan má vyšší životní úroveň než Evropan, protože jeho svobodu neomezuje žádná rutina. („Je jasné, že Tomáš Baťa byl v Americe průmyslovým špionem,“ napíší o šedesát let později českoslovenští historikové.)

Rok 1905 / Tempo

Tomáš umí stále lépe anglicky a doslechne se o Henrym Fordovi. Tento chlebodárce – jak o něm napsal E. L. Doctorow – je odedávna přesvědčen, že většina lidí je příliš hloupá na to, aby si mohla vydělat na slušné živobytí. A tak dostal nápad. Rozdělil montáž auta na jednotlivé a jednoduché operace, které zvládne každý hlupák. Místo aby jednoho dělníka učil stovkám úkonů, rozhodl se ho postavit na jedno místo, nechat ho dělat stejný úkon po celý den a součástky posílat po běžícím pásu. Taková práce nebude dělníka příliš zatěžovat. (Fordovi potrvá ještě několik let, než tento nápad uskuteční.)

V Americe se Baťa poprvé setkává s pojmem „náramkové hodinky“. Ty existují už čtyři roky. Začátkem dvacátého století začali Američané počítat čas na minuty, a tak se čas stal základní mírou výroby. Nové fetiše zvané „produktivita práce“ a „americké tempo“ rozdělily práci na stejné jednotky času. Pracovní den se už nepočítá na východy a západy slunce.

5. září 1905 / Vteřiny

V noci umírá otec.

Tomáš se nedlouho nato vrací do Zlína – zapadákova, o kterém se v Čechách říká, že tam končí chleba a začíná kámen – a na zeď své továrny maluje veliký nápis: DEN MÁ 86 400 VTEŘIN. Lidé to čtou a říkají si, že syn starého Bati se asi zbláznil.

1905–1911 / Dřina

Kupuje německé a americké stroje. Továrna už má šest set zaměstnanců. Staví pro ně první obytné domy.

Když roku 1908 začne Ford vyrábět svou sérii „aut pro každého“, Tomáš vzplane: tak Ford už využívá svého běžícího pásu!

V Americe se jeden pár bot vyrábí sedm hodin, ve Francii skoro šest. Tomáš píše na zeď gumárny písmeny velikosti lidské postavy: LIDEM MYŠLENÍ – STROJŮM DŘINU.

U Bati se teď pár bot vyrobí za pouhé čtyři hodiny. Ševci z celé Moravy jsou odepsaní. Tomáš obehnal svou továrnu cihlovou ohradou a dal na ni napsat: LIDÍ SE NEBOJME, BOJME SE SEBE. (Za více než dvacet let vezme tuto zásadu na lehkou váhu. Nenapadne ho, že jeho život skončí a on se stane svou vlastní obětí.)

Rok 1911 / Láska

Zamiluje se a zasnoubí. Zasnoubení zruší, když mu jeho vyvolená řekne, že nemůže mít děti.

Leden 1912 / Máňa

Jede do Vídně na slavný český ples, je už známým ševcem, posílá své boty na Balkán a do Malé Asie. Doufá, že se na plese seznámí se svou budoucí manželkou. Líbí se mu Máňa Menčíková, dcera kustoda císařské knihovny. Dívka hraje na klavír a mluví třemi jazyky. Tomáš ví, že na všechno je třeba mít sepsanou smlouvu. Posílá přítele, aby se slečny Máni zeptal, jestli podepíše dohodu, že v případě, že by nemohla mít dítě, rozvedou se.

„Co dobrého bych od něho mohla chtít, kdybych nesplnila jeho naděje?“ odpovídá budoucí Marie Baťová. (Marie si po dvou letech marného úsilí otěhotnět tajně koupí lahvičku s jedem.)

Prosinec 1913 / Lahvička

Několik měsíců už bydlí v nové vile, kterou dal Tomáš postavit před svatbou, aby manželka nepociťovala rozdíl mezi životem ve Vídni a ve Zlíně. Když mají hodně objednávek a továrna musí běžet i v noci, Marie nalévá dělníkům limonádu a roznáší obložené chleby. Po návratu domů přemýšlí, jestli by se strom, který nerodí ovoce, neměl pokácet, a dívá se na lahvičku.

28. června 1914 / Válka

V Sarajevu umírá arcivévoda Ferdinand. Rakousko vyhlašuje mobilizaci.

Nejvýznamnější Čech dvacátého století, profesor filozofie Tomáš Garrigue Masaryk, poslanec do vídeňského parlamentu, se vrací z prázdnin. „Když jsem jel do Prahy, viděl jsem, jak nastupují na vojnu naši lidé – s odporem, jako na jatka,“ řekne později. „Naši lidé jdou na vojnu a do kriminálu, a my sedíme doma.“

Tomáš Baťa je zděšen: do války, kterou vede rakousko-uherská monarchie, musí narukovat všichni zaměstnanci jeho továrny. Druhý den u kávy a vajíček na slanině dostává nápad: pojede do Vídně a vynutí si objednávku na vojenské boty. Nechává vajíčka být, nasedá do kočáru a řítí se na železniční stanici do Otrokovic u Zlína. Ale vlak už je pryč. Koupí tedy od vozky koně a poručí mu, ať vlak dožene. Koně letí přes tři vesnice stejně rychle jako rychlík, ale ve čtvrté vsi padnou. Během šesti minut koupí Tomáš jiný kočár s koňmi. Dožene vlak a za několik hodin je ve Vídni.

Je přesvědčen, že skutečnosti se člověk nesmí podvolit, ale že ji vždy musí chytře využít pro své cíle. Během dvou dnů dostává objednávku na půl milionu párů a záruku, že jeho dělníci nepůjdou do války.

Zbývá mu sedm minut, aby chytil zpáteční vlak, protože v tu dobu už policie zatýká jeho dělníky jako dezertéry. Cestou způsobí jeho kočár nehodu, a tak Tomáš vyskočí a běží na nádraží. Nasedne do vlaku do Brna.

Práci dává i dělníkům a ševcům, kteří u něho předtím nepracovali. Dokonce i těm, kteří byli jeho zapřisáhlými nepřáteli. Před nástupem na frontu zachránil prý celý kraj.

Navzdory krizi bude mít koncem války pět tisíc dělníků, kteří budou denně vyrábět deset tisíc párů vojenských bot.

Ten den už Marie Baťová nemyslí na lahvičku s jedem, který si koupila před Vánocemi, ani na své rozhodnutí, že spáchá sebevraždu, pokud se nezdaří jedenácté léčení osmého doktora.

Poslední lékař jí řekl, že k oplodnění nemůže dojít ve Zlíně, Tomáš Baťa by měl být mimo své území. A tak odjeli na deset dní do Krkonoš. (Nikdo nevěřil, že tam Baťa tak dlouho vydrží, když nebude moci dohlížet na výrobu.) Když nechal na talíři vajíčka na slanině a začal honit vlak, byla už jeho žena v sedmém měsíci těhotenství.

17. září 1914 / Tomík

Baťovi se narodil syn Tomáš. Říkali mu Tomík, aby se to nepletlo. (Žije dodnes.)

Rok 1918 / Batizace

Je konec války a vzniká československý stát. Značná jeho část je už nějakou dobu „zbatizovaná“.

Egon Erwin Kisch píše:

„Tomáš založil skoro v každé moravské vesnici pobočky Bati, takže zanedlouho v Čechách, na Moravě, ve Slezsku a na Slovensku nebylo téměř nikoho, kdo by provozoval ševcovinu. Šití bot na míru se stalo minulostí. Potom vytvořil Baťa vlastní síť dílen, kde se boty opravovaly, a tak vymizel ševcovský stav úplně.“

Baťa se brání:

Zeměkoule má dvě miliardy obyvatel. Ročně se vyrábí na zeměkouli jen devět set milionů párů. Každý člověk spotřebuje nejméně dva páry ročně. Ctižádostivý obchodník má tak možnost prodat miliardu párů. Všechno je to jen otázka ceny a stupně civilizace.

Rok 1919 / Kleveta

Vypráví se (opakuji po komunistickém reportérovi Kischovi), že jistý švec z Ostravy, který si uvědomil, že ho Baťa úplně zruinoval, sbalil svou starou dílnu ze sedmnáctého století do dvou beden a poslal ji do Baťovy továrny k rukám šéfa. Potom se svou ženou a dvěma dětmi skočil do řeky.

Tomáš Baťa, který dostal zprávu o jeho zoufalém činu současně s oním dědictvím, prohlásil: „Dejte nad to nápis, že tohle je ševcovská dílna z doby, kdy jsem začal pracovat.“

Rok 1920 / Člověk

Šestiletý Tomík chodí do školy bos. Jeho otec si přeje, aby se nijak nelišil od svých zlínských kamarádů.

Otec zřizuje nové výrobní pásy, aby „byla každá lidská jednotka automaticky dohnána k co nejvyšší produktivitě“. Pokud některý dělník pracovnímu tempu nestačí, běžící pás se zastaví a na zdi se rozsvítí červená žárovka. Dík signalizaci vidí tedy celé oddělení nejen to, že musí práci přerušit, ale také, kdo se provinil.

„Ve své práci nemám na mysli jen stavbu továren, ale i lidí. Stavím přece člověka,“ zapsal si Baťa.

Rok 1921 / Leták

Proslýchá se, že Baťa leží na psychiatrické klinice. Jedny noviny dokonce uvádějí na které. Po celém Československu se to nečekaně hemží plakáty:

NEJSEM BOHÁČEM

NEJSEM BANKROTÁŘEM

PLATÍM NEJVYŠŠÍ MZDY

PLATÍM ŘÁDNĚ SVÉ DANĚ

DĚLÁM DOBŘE BOTY

PŘESVĚDČTE SE

Tomáš Baťa

Začátek roku 1922 / Krize

V Evropě trvá už třetí rok poválečná hospodářská krize, ale Československu se podaří zvednout hodnotu koruny z šesti na osmnáct amerických centů. Postavení země vůči věřitelům posiluje, ale firmy už mají v zahraničí dluhy. Baťa má sklady přeplněné zbožím, zákazníci potřebují boty, ale nemají peníze.

Měsíčně se prodá jen to, co Baťa vyrobil za čtyři dny. Po dvacet šest dnů by se nemuselo pracovat.

Tomáš se nechce ucházet o úlevu na daních. Také se domnívá, že nemůže lidi propouštět, protože by hned od mladého státu žádali podporu v nezaměstnanosti.

Jiné továrny už vyhodily tisíce zaměstnanců. Trápí ho, že nezaměstnaní si už nebudou moci jeho boty dovolit. Hodnota německé marky klesá a země je doslova přes noc zaplavena zlevňujícími německými botami.

29. srpna 1922 / Zlevnění

Hned zrána šok: na zdech se objevují reklamy s pěstí, která buší do nápisu „drahota“, a s informací, že ode dneška jsou Baťovy boty levnější skoro o polovinu. Ty, co stály 220 českých korun, se dají koupit za 119.

Tomáš vysvětluje spolupracovníkům, že velká krize se nedá překonat malými krůčky.

Sníží jim mzdy o čtyřicet procent, ale nikoho nepropustí. Zavazuje se, že v obchodech jeho továrny budou potraviny k dostání za symbolickou cenu. Jelikož hodnota koruny jde nahoru, budou jeho zaměstnanci žít se sníženými mzdami skoro na stejné úrovni jako dosud.

Zákazníci se vrhají na jeho boty. Všechny zásoby vyprodal za tři měsíce.

Ano, ví, že snížení cen znamená pro továrnu velké ztráty, avšak jedině tak lze získat novou hotovost. Hotovost má už ostatně třikrát vyšší kupní sílu, a tak za ni může nakoupit třikrát víc materiálu.

Jiné firmy také snižují ceny, ale je příliš pozdě. Baťa byl první. V novinách se píše o Baťově zdánlivě nelogické, ale geniální reakci na posílení koruny.

Úspěch. Za rok přijme Tomáš Baťa do továrny tisíc osm set nových zaměstnanců a bude zvolen starostou města Zlína.

Květen 1924 / Čepice

Desetiletý Tomík jede se svými rodiči otevřeným autem do Brna. Ve větru mu uletí čepice. Auto zastaví a chlapec pro ni běží. Vrací se a slyší od otce: „Říkal jsem ti, že máš dávat pozor. Jestli se ti to stane ještě jednou, pojedeme bez tebe.“

Za deset minut uletí čepice znovu. Tomáš Baťa dá zastavit a synovi podává deset korun: „Jdi na nejbližší nádraží a jeď do Brna vlakem. Zpátky můžeš jet s námi autem.“

Jenže otec se musí smířit s tím, že se vrátí bez syna. Ten totiž včas dojíždí do Brna, jde do nejbližšího Baťova obchodu, vypůjčí si peníze od pokladníka a sám se vrací do Zlína vlakem.

Rok 1925 / Šek

Když Tomík jako jedenáctiletý končí obecnou školu, pošlou ho rodiče do gymnázia v Londýně. Jede tam se šekovou knížkou, otec mu otvírá konto u Guaranty Trust Company of New York. Když chlapec platí školné, podepisuje šeky majiteli školy. Kluk z Československa tím ve výběrové škole budí senzaci.

Jako čtrnáctiletý se vrací do Zlína – a podle otcova přání se stává dělníkem s nejnižším platem. Má už právo chodit obutý.

(Když je mu osmdesát osm let, ptám se jeho americké sekretářky, jestli mu můžu položit pár otázek. „Ano,“ odpovídá, „ale bude nejlepší, když to bude jen jedna otázka a když bude důležitá.“

Posílám mu e-mail: „Vážený pane Baťo, jak žít?“

„Člověk se musí pořádně učit,“ odpovídá Tomík Baťa. „Dívat se kolem sebe otevřenýma očima. Neopakovat chyby a vyvozovat z nich závěry. Poctivě pracovat a nehledět jen na vlastní zisk. Myslím, že to není tak těžké.“)

Rok 1925: / Baťaman{1}

Tomáš Baťa zakládá svou první školu. Dělá to z nezbytnosti. Vysvětluje: „Není nic známo o tom, že by se z nejlepších učitelů této země stali milionáři. Většinou jsou to chudí lidé.“

Otiskne inzerát, že přijme 600 čtrnáctiletých chlapců – a tak vzniká jeho škola Mladých mužů. Každý žák studuje za vlastní peníze. Osm hodin denně si v továrně vydělává na jídlo, internát a ošacení a čtyři hodiny se učí. Jakákoli finanční pomoc od rodičů je zakázána. Týdně dostává žák 120 korun, utratí 70, zbytek si ukládá na svůj účet. Všechno je promyšleno tak, že když se Mladý muž ve svých 24 letech vrátí z vojenské služby k Baťovi, bude mít na svém kontě 100 000 korun. Vychovatelé kontrolují zápisky o výdajích. Kontrolují i chlapce, jestli spí s rukama na přikrývkách. Všichni chodí na besedy o hygieně a onanismu.

Ruce na přikrývce musí mít i budoucí nejlepší sportovec světa roku 1952 – Emil Zátopek. Musí je tam mít také známý (za čtyřicet let) spisovatel Ludvík Vaculík stejně jako vynikající český filmový režisér Karel Kachyňa. Ten začíná u Bati jako metař a končí jako vyučený kreslíř. „Byl jsem Baťaman,“ řekne začátkem 21. století. „Víte, ve Zlíně jsem se naučil zvládat strach.“

Každý Baťův žák je Baťaman.

Baťamanem se lze stát poslušností a prací.

Podzim 1926 / Mléko

Tomáš pociťuje zadostiučinění. Vychodil jen obecnou školu, nemá žádný titul, jedině nápis „šéf“ na dveřích kanceláře, ale je autorem první učebnice Všichni zbohatli.

Vzniká Obchodní akademie Tomáše Bati.

Tomáš Baťa mlátí botou do psacího stolu, když se dozvídá, že jeden jeho student jel za vydělané peníze autem až do Prahy na vystoupení americké tanečnice Josephine Bakerové.

Od té doby nesmí zaměstnanci a studenti vysedávat po hospodách. Pít jakýkoli alkohol je na území Zlína zakázáno. Doporučuje se mléko.

1926–1929 / Šachy

Devět let po Velké říjnové revoluci zahajuje Tomáš Baťa své experimenty s kapitalistickou společností. Staví pro občany osmipatrový Společenský dům s hotelem (po válce hotel Moskva). Dbá na to, aby v přízemí nebyly vedle restaurace žádné kavárny ani vinárna, jen sál se stolním tenisem, kuželkárnou a šachovou hernou („protože myslet se musí pořád“).

Lidé už nebudou pracovat osm hodin, tedy od 7.00 do 15.00.

Teď budou sice pracovat do 17.00, ale od 12.00 budou mít dvouhodinovou přestávku. Ženy se v tu dobu mohou vrátit domů uvařit oběd, ale nemá to smysl, protože Baťa dal postavit velké závodní jídelny a obchodní dům, v němž je k dostání všechno. Ve svém proslovu říká: „Ženy nebudou muset ani zavařovat, Baťa bude zavařovat za vás.“

Muži a ženy mohou o přestávce dělat, co chtějí, ale doporučuje se:

1/ ležet na trávníku na náměstí Práce (pokud je pěkné počasí),

2/ nepodléhat nečinnosti (a tedy nejlépe číst, avšak s jednou výjimkou: NEČTĚTE RUSKÉ ROMÁNY – to hlásá heslo na zdi filcárny, jež si Baťa vymyslel. Proč? Baťova odpověď je napsána na zdi gumárny: RUSKÉ ROMÁNY ZABÍJEJÍ RADOST ZE ŽIVOTA),

3/ chodit do kina, když je ošklivo (protože Baťa už v centru města postavil největší kino ve střední Evropě, má 3000 míst a vstupenka stojí symbolickou jednu korunu),

4/ dohánět pracovní zpoždění, nešikové mají o přestávce dohnat, co zameškali.

Odbory a Komunistická strana Československa tvrdí, že tu pauzu Baťa vlastně vymyslel jako bezplatnou práci. Stávky se nepřipouštějí a lidé jsou bezpodmínečně vyhazováni z podniku.

1927 / Signály

V novinách se píše o obrovské spotřebě mléka ve Zlíně a o nezájmu o alkohol, což je v pivařské zemi překvapující.

Jedno auto tu připadá na 35 obyvatel, což je nejvíc v celém Československu.

Všechno je tu podrobeno racionalizaci. Aby nebylo nutno volat dílovedoucí k telefonu a překřikovat stroje, vysílá zvonek signály morseovkou, kterou je slyšet i na záchodech. Tovární budovy jsou očíslované, aby se nikdo nemohl splést. Očíslované jsou i všechny dveře v budovách. Očíslované jsou i uličky mezi továrními budovami.

Uličkou 21 se jde k VIII/4a.

1927 / Urážka

V oddělení reklamy pracuje malíř plakátů. Když jednou Tomáši Baťovi přináší návrh, šéf plakát pošlape a ani neřekne, co vlastně čekal. Podruhé opře nákres o zeď a skočí do něj (také nic nevysvětlí). Potřetí nahází na zem třicet návrhů, skáče po nich, kope do nich a konečně zvolá: „Který blbec tohle kreslil?“

Malíř plakátů se jmenuje Svatopluk Turek a urážka, jíž se mu dostalo, mu způsobí takové trauma, že za několik let začne o Baťovi psát mstivé knihy.

1929 / Vzduch

Tomáš má víc a víc známých, jeho firma už je akciovou společností a svět o ní ví. Sir Sefton Branker, Baťův osobní host, ukazuje nadšenému Tomáši něco, co ukončí jeho život.

Sir Branker je šéfem civilního letectva Velké Británie a přiletěl do Zlína předvést nejnovější jednomotorové třísedadlové letadlo firmy De Havilland. Tomáš je tak nadšen, že kupuje hned čtyři letadla.

Vzniká letiště, Baťova letadla budou létat po celé Evropě. Brzy je založena továrna a rozjíždí se výroba sportovních letadel značky Zlín.

Když Tomáš letí nad městem, povšimne si malé louky obklopené lesem. „To by byl hezký hřbitůvek,“ říká pilotovi.

1931 / Grafologie

Sedmnáctiletý Tomík se vrací z Curychu, kde byl v posledním roce vedoucím velkého obchodu. Stává se ředitelem obchodního domu ve Zlíně. S otcem se o cosi pohádá. „Budeš ještě litovat, tati,“ říká a píše dopis Baťovu největšímu konkurentovi v USA, firmě Endicott Johnson.

Nabízí své schopnosti. Pak papír složí, ale dopis neodešle. Najde ho matka. Ukáže ho manželovi, protože má příkaz, že ho musí vždycky se vším seznámit. Tomáš je nadšený: má skvělého syna, který si za všech okolností ví rady!

Ale bratra má hlupáka. Jan Antonín, syn otcovy druhé manželky, je o dvacet let mladší. Tomáš mu před osazenstvem vynadá do blbců a zkope ho stejně, jako to dělá s celým personálem.

Nedávno si u londýnského grafologa Roberta Saudka objednal rozbory písma svých nejbližších spolupracovníků. Má rozbory pod zámkem, aby se o tom oběti nedozvěděly. V archivu je najde Egon Erwin Kisch (roku 1948 začne psát reportáž Továrna na boty, ale po napsání první strany umírá na srdce). Grafologický rozbor číslo deset, Janův, vypadá jako zatykač.

„1/ Poctivost: nejistý. Je-li to váš úředník, nerad bych ho podezíral na základě předloženého rukopisu, ale musím prohlásit, že bych Vám ho nikdy nedoporučil.

2/ Iniciativa: chtivý okamžitého úspěchu, iniciativa agresivní. Není to vyděrač, ale má k tomu sklon.

3/ Upřímnost: zdánlivě upřímný, neboť je konfliktní. Současně je pokrytec.

4/ Správný úsudek: absolutně nevěcný.

5/ Možnosti vývoje: kdybyste mu ponechal volnost, vyvinul by se spíše negativně.“

(Tuto volnost dostane Jan A. Baťa od osudu za půl roku. Lidi to vyděsí víc než smrt jeho bratra.)

Tomáš Baťa zatím upravuje pozemek pro lesní hřbitůvek.

Duben 1932 / Otevření

„Zvykli jsme si dívat se na hřbitov jako na místo, kam chodíme naříkat. Jenže hřbitov má – jako všechno na světě – sloužit životu. Proto by měl vypadat tak, aby nestrašil, ale aby ho živí mohli navštěvovat v klidu a radosti. Mělo by se sem chodit jako do parku. Pobavit se, pohrát si a v dobrém zavzpomínat na zemřelé.“ Těmito větami otvírá Tomáš Baťa lesní hřbitov ve Zlíně.

(Jistě ho nenapadlo, že bude na tomto hřbitůvku prvním nebožtíkem.)

12. července 1932 ráno / Mlha

Když ve 4.00 přijíždí na své soukromé letiště v Otrokovicích, je hustá mlha. Postavil si hlavu, že poletí. Pilot ho žádá, aby počkali. „Nejsem přítelem čekání,“ odpoví mu sedmapadesátiletý Tomáš.

Startují a po sedmi minutách v rychlosti 145 km/hod. narazí letoun Junkers D1608 do komína továrny. Rozpadne se na tři kusy a zlomené žebro probodne Tomáši srdce.

„Rozkazy Tomáše Bati byly posvátné. Nad nimi stál jen on sám. Jednou dal rozkaz sám sobě a na to umřel,“ napíše E. E. Kisch.

O půl hodiny později / Šéf

Když sedmatřicetiletého bratra informují o katastrofě, bere do ruky telefonní sluchátko a volá řediteli továrny. „Tady šéf,“ představuje se. Bez mrknutí použije bratrova titulu, což ostatním připadá jako rouhání. Říká se, že zprávu o Tomášově smrti považoval za znamení boží, a proto si začal představovat, že je nejdůležitější člověk na světě.

13. července 1932 / Obálka

U okresního soudu ve Zlíně je otevřena obálka s Tomášovou poslední vůlí. Přítomni jsou ředitelé firmy, manželka, syn a bratr. Osmnáctiletý Tomík dostal od otce hotovost, Marie Baťová hotovost a nemovitosti. Na druhé obálce je napsáno Pro Jana A. Baťu a datum staré jeden rok. Tomáš píše, že všechny akcie firmy Baťa s. a. prodal Janovi.

Jan otvírá ústa a nemůže uvěřit, že už rok je majitelem Zlína a všech zahraničních filiálek. (Ředitel továrny, který o tomto nápadu věděl předem jako jeden z nemnoha, se Bati zeptal, proč dospěl k tomuto překvapivému rozhodnutí. „Největší hajzl v rodině krade méně než nejpoctivější cizí člověk,“ odpověděl mu prý šéf.)

Podle poslední vůle má Jan řídit firmu doma i v zahraničí. Delší dobu neříká nic, ale pak se vzpamatuje. Pro jistotu dopisuje k nebožtíkovu prohlášení dovětek, že před rokem všechno koupil „na základě ústní dohody“. Zákon praví, že ústní dohoda se nezdaňuje, a tak vše může působit dojmem, že se tak skutečně stalo. Na úřadech nemuselo být po transakci ani stopy.

Od roku 1932 / Nová éra

Dva Baťovi zmocněnci letí do severní Afriky, aby zjistili, jaké jsou tamější možnosti. Posílají do Zlína dva zcela odlišné telegramy. První z nich píše „Tady nikdo boty nenosí. Žádná možnost odbytu. Jedu domů.“

Druhý telegrafuje: „Všichni jsou bosi. Úžasné možnosti odbytu, pošlete boty co nejdříve!“

Baťovy boty dobývají svět a firma obrůstá vlastní mytologií.

V nové éře se rovněž bude operovat statistikou: za Tomáše existovaly 24 podniky, za Jana 120. Za Tomáše bylo 1045 obchodů, za Jana 5810. Za Tomáše měla firma 16 560 zaměstnanců, za Jana 105 700.

1933 / Beránek

Trvá krize třicátých let. Firma je skvělým obětním beránkem.

Němci zvyšují clo na boty a hlásají, že Jan Antonín Baťa je český Žid. Nacistické časopisy jsou vyzdobeny jeho karikaturami. Titulky RABI BAŤA říkají vše. Ředitel firmy v Německu přijíždí do Zlína, aby prověřil původ Baťovy rodiny. Je katolická již po sedm generací ševců, starší dokumenty nejsou. Ředitel se vrací do Berlína a publikuje zprávu o Baťově původu v novinách. Vyslýchá ho gestapo. Jan se rozhodne okamžitě prodat německou továrnu. Ve Francii funguje továrna už rok, ale je nutno ji zavřít, protože konkurence začala s neuvěřitelnou kampaní: BAŤA JE NĚMEC. Velké fotografie na zdech ukazují Jana jako pruský typ, má světlé vlasy a modré oči. V Itálii šíří konkurence zvěst, že Baťa útočí v československých novinách na Mussoliniho. V Polsku zas, že každý rok navštěvuje Zlín nějaká tajná sovětská komise: BAŤA POMÁHÁ BOLŠEVIKŮM.

Navzdory krizi zaujímá Československo už pět let první místo na světě ve vývozu kožené obuvi.

1933 / Pomsta – 1. jednání

Malíř plakátů vydává román Botostroj. Jméno Baťa se v něm neobjevuje, ale všichni jsou přesvědčeni, že je to ostrá kritika batismu.

Jan Baťa Svatopluka Turka žaluje, soud nařizuje zničit všechny neprodané výtisky. Dvě stě četnických stanic prohledává všechna knihkupectví v celé zemi. (Turek tvrdí, že na četníky dohlížejí Baťovi knihkupci, taková že má Baťa ve státě privilegia.)

Mnoho časopisů knihu hájí. Baťova firma v nich ruší své reklamy. Právo lidu je například získá nazpět, až když po pozitivní recenzi uveřejní druhou, negativní.

(Botostroj vyjde znovu za dvacet let, až se v zemi změní režim. Poté nachází Turek v Baťově zlínském archivu osmdesát udání na svou osobu. Baťa se ho zřejmě snažil zahnat do úzkých. Turek pak napíše, že ho navštívili představitelé Baťovy firmy a oznámili mu, že pokud svou další knihu o batismu nestáhne, doženou ho k sebevraždě.)

1935 / Baťovky

Jana fascinuje číslování. Ulice se jmenují například Zálešná I, Zálešná II, Zálešná III až po Zálešnou XII. Nejvíce je Podvesných ulic, dokonce sedmnáct.

Baťa vyhlašuje mezinárodní architektonický konkurs na obytný dům pro dělnickou rodinu. Přihlásí se nejméně 300 architektů. Soutěž vyhrává dům Švéda Erica Svedlunda. Jeden dům pro dvě rodiny. Na týdenní nájem bude třeba pracovat jen dvě hodiny.

„Dělník vlastnící dům prodělává úplnou proměnu,“ říká Jan.

Takové názory hlásá západní osvícená buržoazie již čtyřicet let. Domek se zahrádkou dělá z dělníka skutečnou hlavu rodiny hodnou tohoto názvu, zvyšuje jeho morálku a uvážlivost. Dělník se cítí spjat s místem a má vliv na své nejbližší. Současně platí názor, že je-li oproštěn od společného bydlení kasárenského typu a uzavřen ve vlastním domě, odvrátí se od kolektivních požadavků a syndikalismu.

Domky jsou rovnostářské a modernistické. Jsou to pět metrů vysoké (a tedy nízké) krychle z červených cihel. Styl bez kořenů. Lidé jim říkají baťovky, jako botám. V přízemí má rodina 18 čtverečních metrů – pokoj, koupelnu a kuchyňský kout. V poschodí je dalších 18 metrů – ložnice. Naštěstí má každý domek zahrádku.

(„Tady se bydlí strašně,“ řekne za šedesát sedm let Jiřina P. z ulice Bratří Sousedíků, manželka elektrikáře vyučeného v Baťově škole práce. Je jí už sedmdesát let. „Víte, pane, brzy umřu, je to na mně jistě vidět, ale celý život jsem neměla normální kuchyň, protože ten kout v předsíni, půldruhého čtverečního metru, to přece není žádná kuchyň!“

„A proč je tak malá?“ ptám se.

„No, oni dělali všechno, aby lidé nežili doma.“

Jiřina P. sedí v zahrádce před červeným domkem a popíjí pivo, jak se sluší a patří.)

Domy jsou postaveny tak blízko sebe, že jejich obyvatelé vědí, co zrovna dělají sousedé, i když o to nestojí.

Navíc jsou baťovky v ulici Padělky II úplně stejné jako například v ulici Padělky IX. Návštěvník z jedenadvacátého století bude mít dojem, že se jedna a táž ulice automaticky znásobuje jako v počítačové hře.

Konec roku 1935 / Prorok

„Tohle město se automaticky rozmnožuje!“ vzdychá nadšeně host, který si prohlíží Zlín. Je to „prorok architektury 20. století“ a jmenuje se Le Corbusier. To on předsedal porotě soutěže ve Zlíně a právě jeho Jan požádal, aby udělal urbanistický projekt celého města. Le Corbusier navrhl nedávno budovu Centrosojuzu v Moskvě, za několik let mu bude svěřen projekt budovy OSN v New Yorku.

(Časem se mu Jan Baťa svěří s nápadem ještě většího formátu: chce po celém světě postavit duplikáty Zlína!)

Ke spolupráci nakonec nedojde pro jejich povahové rozdíly. Celkový urbanistický projekt vymyslí dva Češi – František Gahura a Vladimír Karfík. Karfík pracoval rok u Le Corbusiera a rok u Franka Lloyda Wrighta v Americe. Zlín se proslaví jako první funkcionalistické město na světě.

Vraťme se do května 1935 / Monopol

Sociální oddělení má dva špiony, kteří donášejí, kdo s kým spí. Jakmile si povšimnou nového vztahu, hned to ohlásí. Firma dvojici doporučí, aby uzavřeli sňatek a měli děti.

Vedoucí kádrového odboru dr. Gerbec říká: „Děti, to jsou vodítka, na kterých držíme jejich tatínky.“

„Baťa má monopol na lidské životy!“ křičí rudé odbory.

„Za všemi vládnoucími i nevládnoucími stranami v Československu stojí kapitalista,“ píše komunistické Rudé právo.

A opravdu, alespoň ve Zlíně kandidují ve volbách do okresního výboru za všechny politické strany Baťovi lidé. Agrárníci na třetím místě kandidují ředitele Baťovy továrny v Otrokovicích, sociální demokracie na prvním místě Baťova vysokého úředníka, lidovci na třetím místě Baťova nižšího úředníka, národní demokraté na prvním místě vedoucího finální úpravny Baťových bot, fašisté na prvním místě vedoucího Baťových dílen.

1936 / Krok

Reklama obuvi na tento rok pro Evropu: ANI KROK BEZ BATI.

Opět rok 1936 / Lidskost

Vychází antologie kanonických textů Jana Antonína Bati:

„S hrůzou pozoruji, že ten náš lid, dobrý, pracovitý a snaživý lid ztrácí svou práci a že se z něho začíná ve velkém vyrábět almužník.

Naučme lidi, kteří u nás ztratili práci, žíti skromně, avšak lidsky – na vlastní náklady. Pokud od státu žádají podporu v nezaměstnanosti, oslabují zemi. Berme práci, jakou nám dávají, za každou cenu. Uznejme, že přijímat podporu je hanba. Almužna, podpora není projevem lidskosti, to je ubíjení duše člověka. To je korumpování slabých.“

Jak tedy pomoci těm, kteří zrovna teď přicházejí o lidskost?

Jeho odpověď zní: vykašlete se na ně.

Ti lidé přece by už dávno měli umřít hlady, jenže oni žijí.

Již Tomáš Baťa roku 1931 varoval propouštěné dělníky, že pokud přijmou podporu, uzavřou si tak navždy možnost se k němu vrátit.

V novinách se píše, že ve Zlíně žádní nezaměstnaní nejsou. Ve skutečnosti vyhazuje město ty, kteří ztratili práci, z bytů a nutí je, aby se vrátili do rodných obcí. Kdo je komunista nebo pracuje v odborech, ten ve Zlíně dlouho nevydrží. Baťa si zavedl jejich soukromé kartotéky.

Pro případ nepokojů má své lidi, korumpuje policisty v kraji. Například devatenáct policistů ze Zlína, kteří bydlí v Baťových rodinných domcích, dostalo v lednu 1934 jako odměnu šedesátiprocentní slevu na činži.

Komunistický senátor Nedvěd křičí, že ve Zlíně neplatí československé zákony.

Vraťme se ke krizi. Přestože byly propuštěny tisíce lidí, množství vyrobené obuvi neklesá. Roku 1932 bylo dokonce vyrobeno o více než jeden milion párů více než roku minulého. To je Baťův teror – vysvětlují úspěch komunisté.

Roku 1936 má Baťa už čtyři dcery, jednoho syna a manželku Marii. Mnoho toho o jeho soukromém životě nevíme. Jen to, že za dva roky přiveze manželce z krátké zahraniční cesty právě vynalezené nylonové punčochy. O čem s ní asi mluví, než usne?

„Naše země potřebuje naši práci, Máňo. Jsme plátci nejvyšších daní v republice.“

28. června 1936 / Literatura

Jan Baťa svolává do Zlína sjezd spisovatelů. Asi chce mít po příhodě s Botostrojem literaturu pod kontrolou.

Provádí sto dvacet literátů po městě a pak je nechává mluvit.

„Mám velkou radost, že vidím pospolu průmysl a literaturu. Ty dva činitele je potřeba dostat dohromady,“ říká jménem pražských spisovatelů Karel Scheinpflug, který kdysi psal dekadentní prózu, a dodává: „Literatura může vykonat mnoho pro průmysl a průmysl pro literaturu.“

Baťa současně spisovatelům vysvětluje, z čeho plynou kulturní potřeby jak jeho, tak Zlíňanů: „Boj za lepšího člověka se nám podařil.“

Druhý den / Surrealismus

Sto dvacet spisovatelů si prohlíží práce sto padesáti dvou malířů v Galerii Jana Bati. (Sjezd výtvarných umělců zorganizoval Baťa o čtyři měsíce dříve.) Shovívavě si prohlíží zakoupené práce těch nejvýznamnějších. Jeho zrak spočinul na obraze Toyen (původním jménem Marie Čermínové), která maluje vejce, kameny a provazy jako výplod svých snů, což velice chválil Paul Eluard, když navštívil Prahu.

„Přiznám se vám,“ říká Jan Antonín Baťa, „že chci také najít lidi, kteří nejsou zapadlí do určitého směru. Znám jednoho takového chlapíka, který maluje mrtvá kuřata, nebo zase takové chlapy, že vypadají, jako by byli živí jen poslední hodinu na světě. Myslím, že tohle není správné. Komu se takovou malbou poslouží? Společnosti? Společenským třídám, chcete-li? Národu? Jeden obraz mi nezmizí z mysli, je tuším od Bartoše: Slovači se sekerami, z očí jim šlehají blesky, ženou se kupředu. Chtěl bych pomoci umělcům, aby namalovali člověka, který něco chce.“

(Navzdory Baťovým omezeným názorům na umění oživily následující čtyři jím zorganizované „salony“ umělecké prostředí. Výstavy zhlédlo 300 000 návštěvníků.)

„Jo vlastně,“ vzpomněl si Jan, že mluví se spisovateli, ne s malíři, „vy se taky vyhýbejte pesimismu. A připravte konečně krédo pro pracující lid.“

1937 / Výtah

Jan má zřejmě pocit, že je krásný, žádoucí a svobodný muž. Dokončuje budovy dvou vědeckých ústavů a začíná stavět největší mrakodrap v republice. Má mít šestnáct pater, má být vysoký 77,5 metru. Bude to Baťova kancelářská budova.

Britský spisovatel Orwell bude teprve za jedenáct let publikovat zásady života pod dozorem Velkého bratra, ale Jan světovou literaturu předbíhá. Napadne ho, že by mohl vytvořit něco, co tu ještě nebylo: pojízdnou kancelář, z níž lze dohlížet na zaměstnance. Umístí svou kancelář do proskleného výtahu, který jezdí po mrakodrapu. (Kabina 5×5 metrů, umyvadlo s teplou vodou, rádio, klimatizace.)

Nemusí vystupovat z výtahu, nemusí chodit po schodech. Kancelář zastaví například ve třináctém patře, stěna budovy se odsune a Jan Antonín Baťa vidí ze své pohyblivé trůnní síně pracující lidi.

Říká, že je to pro jejich dobro. Kdo chce zajít za šéfem, nemusí marnit mnoho času.

A je-li třeba, může se kancelář za chvilku objevit v jiném patře.

Opět kolem roku 1937 / Ti nejlepší

Jan Baťa zakládá školu pro nejlepší ze školy Mladých mužů. Při jídle smějí žáci mluvit jen v cizích jazycích, stoly jsou prostřené jako v pětihvězdičkových hotelech (Jan se právě vrátil z dvouměsíční cesty kolem světa). Každý žák musí mít na sobě smoking, cylindr smí smeknout, až když vstoupí do školy. Naproti tomu po vyučování se převlékne do šatů obyčejného dělníka a jde do práce.

Stará paní Baťová (tím je míněna manželka nebožtíka Tomáše, která sice není stará, ale říká se jí tak na rozdíl od Janovy ženy, která se také jmenuje Marie Baťová) o Janovi stále říká „ten blbec“, přestože má takové úspěchy.

Jan, který vychodil jen obecnou školu, dostává doktorát honoris causa na brněnské technice a vyžaduje, aby byl titulován „pane profesore“.

12. března 1938 / Patagonie

Moc mluví. Opatrnost je matkou moudrosti – jak řekl Švejk –, ale Jan Baťa se této pravdy nedrží. (Ani Švejk.)

Den poté, co Třetí říše anektovala Rakousko, se probudí s tušením, že podobný osud potká i Československo, a dostává nápad. „Koncert velmocí“ za chvíli začne. I Varšava tvrdí, že Československo je umělý útvar odsouzený k zániku.

Ve svých novinách Zlín zveřejňuje Jan Antonín Baťa nápad, který dostal po probuzení: přestěhovat Československo do Jižní Ameriky.

„Brazílie, stát tak veliký jako celá Evropa, čítá 44 milionů obyvatel, Evropa má 480 milionů. Proč hledat půdu k rozmachu ve stísněné Evropě, proč ne tam? Líp vystěhovat nadbytečné lidi. Poslední válka stála svět 8 bilionů československých korun. Převezení 10 milionů lidí do Jižní Ameriky by stálo asi 14 miliard korun a za 140 miliard korun by si mohli poříditi už velmi pěkná hospodářství. Proč dělat věci tak hloupé a na škodu lidem, jako je možnost války?“

V zemi koluje zvěst, že Baťa chce Československo přestěhovat do Patagonie v Jižní Americe.

Baťa počítá s tím, že Němcům se tenhle nápad bude líbit. Uleví se jim, až se Češi vystěhují. (Po válce se to v komunistickém Československu stane důvodem k obžalování z velezrady.)

„Ale národ a kultura jsou přece těsně spjaty s místem!“ slyší ze všech stran.

„Do prdele s kulturou, když mají ve válce umírat děti!“ odpovídá.

1938 nebo 1939 / Göring

V Berlíně se soukromě sejde s říšským maršálem Hermannem Göringem. Komunisté napíší, že to udělal hned poté, co Němci obsadili Československo, a tedy v březnu 1939. Janova rodina tvrdí, že to bylo o půl roku dříve, na podzim. Komunisté tvrdí, že navázat kontakt s Göringem byl jeho vlastní nápad. Rodina říká, že k tomu byl donucen. Z Berlína prý přijel kurýr a vyhrožoval mu, že to odnese, jestli nepřijede. Hájí ho i Tomík, který strýce příliš nemiluje. Tvrdí, že strýc jel za Göringem jen ze zvědavosti a z pocitu vlastní důležitosti.

(Nenašel jsem věrohodnou stopu, o čem s Göringem mluvili. Jen to, že jeho bývalý malíř reklam uvádí ve své knize Zrada rodiny Baťů Janova slova: „Göring sám mi řekl, že žijeme na německém dvoře a že si to musíme uvědomit a podle toho jednat. Zajisté je na tom mnoho pravdy.“)

Export bude od té doby označován jako Made in Germany. Boty jsou pro Wehrmacht, jenže tomu se žádná firma na okupovaném území nevyhne. Hitler dokonce nařídí, aby se odborníci ve zbrojním průmyslu seznámili se systémem práce ve Zlíně. „Češi jsou nejnebezpečnější ze všech Slovanů, protože jsou pracovití,“ říká Hitler.

Během války firma počet svých zaměstnanců zečtyřnásobí.

Prozatím jim Baťa oznamuje, že od této chvíle se svoboda může rozvíjet jedině díky podnikavosti. A sám hned odjíždí do Ameriky.

Červenec 1939 / Cyklista

Před Němci musí samozřejmě předstírat, že jede na Světovou výstavu do New Yorku, jinak by ho z ProtektorátuČechy a Morava nepustili. Ale ví, že v Americe už zůstane. Pětadvacetiletý Tomáš je s matkou v Kanadě. Když Němci vtrhli do Československa, byl na zahraniční cestě. Rozhodl se, že se nevrátí.

Němci chtějí převzít Zlín i s okolím. Protektorátní zákony jim dávají právo zkonfiskovat majetek, je-li majitel v cizině.

Jan Baťa se však pojistil: každému z pěti členů dozorčí rady dal sedm procent svých akcií. Nyní přemlouvá starší paní Baťovou, aby se vrátila do Zlína, protože ta má dvacet pět procent akcií. Marie se vrací, aby Zlín nepřešel do cizích rukou. Janovi v Americe zbude jen čtyřicet procent akcií, to znamená, že většina majitelů Baťových závodů má sídlo na okupovaném území. Do sejfu newyorské banky ovšem uloží Jan písemné prohlášení členů dozorčí rady, že mu po válce akcie vrátí.

Hitler prý zuřil, když se to dozvěděl. „Čech je cyklistou, jenž se nahoře hrbí a dole šlape!“ křičí.

Leden 1941 / Velký potok

Jan s rodinou opouští Los Angeles na lodi America.

Je ve Spojených státech nežádoucí, protože se dostal na index spojenců jako kolaborant, jehož firma pracuje pro Němce. Pluje do Brazílie.

Sedmadvacetiletý Tomík je stále v Kanadě a začíná vládnout v Batavě, duplikátu Zlína.

Jan vytváří své duplikáty v Brazílii. Ptá se Indiánů, jak se v jejich řeči řekne voda. „Y,“ odpovídají.

„A dobrá?“

„Pora,“ informují ho zdvořile. A tak vzniká duplikát číslo jedna: městečko Bataypora.

Duplikát číslo dvě se jmenuje Bataguassu, což znamená Baťův Velký potok.

Červen 1942 / Výkladní skříň

Na Václavském náměstí v Praze stojí od roku 1929 obchodní dům Baťa s velkou výkladní skříní. (Dům, navržený architektem Ludvíkem Kyselou, je v 21. století považován za jednu z nejvýznamnějších funkcionalistických staveb na světě.)

Dne 27. května 1942 provede skupina českých výsadkářů vyškolených v Anglii atentát na nejvyššího úředníka Třetí říše v Protektorátě – Reinharda Heydricha. Ten umírá v nemocnici. Atentátníkům se podaří utéci. Za trest dá Hitler vyhladit vesnici Lidice.{2} Nacisté nejenže zabijí všechny muže, všechny ženy pošlou do Ravensbrücku a děti do tábora nebo do Německa. Nejenže zapálí nebo vyhodí do vzduchu všechny domy a srovnají vesnici se zemí. Sejdou dokonce až pod zem – z hrobů vytáhnou všechny rakve a z nich ostatky. Akce je považována za ukončenou, teprve když Němci vyrvou ze země všechny stromy i s kořeny a změní koryto potoka, aby nikdo nemohl tvrdit, že tady někdy byla nějaká vesnice.

Než Němci atentátníky dopadnou, úřady nutí vedoucího Baťova obchodu na Václavském náměstí, aby ve výloze vystavil plášť, čepici, aktovku a kolo, jež byly nalezeny na místě atentátu, a aby tam vyvěsil oznámení o odměně deseti milionů korun tomu, kdo atentátníky najde.

(Pro komunistickou propagandu bude později poskytnutí výkladní skříně jedním z důkazů, že Baťa spolupracoval s okupanty.)

1945 / Sláva a hanba

Zlín je nejprve bombardován Američany (zničí šedesát procent továren ve městě) a poté osvobozen Rudou armádou. Polská emigrační vláda odmítá uzavřít kompromis se SSSR a zůstane navždy v Londýně. Československá emigrační vláda utvoří v Moskvě koaliční vládu s komunisty a zveřejní svůj program.

Ředitelé Baťových továren jsou zatčeni. Jejich zástupci musí před očima všech zametat Zlín. Během dvou měsíců uprchne z padesátitisícového města na třináct tisíc občanů.

Z továrního rozhlasu mluví Ivan H. a Josef V. Za války pracovali u firmy a byli konfidenty gestapa. Nyní se dali k Státní bezpečnosti. „Sláva Jana Bati skončila jeho hanbou,“ říkají.

Jan bydlí v Batatubě (duplikát číslo tři v Brazílii) a tam se dozvídá, že dekretem prezidenta republiky převzal akciovou společnost Baťa stát.

Známý sovětský spisovatel Ilja Erenburg si prohlíží Československo a potom napíše: „Baťa, který zůstal ve Zlíně, oslavoval Vůdce a zásoboval Reichswehr obuví. Den před Mnichovem změnil své logo. Až dosud to byly tři boty, ale Baťa domaloval čtvrtou, aby zkřížené linie tvořily hákový kříž.“

Opravdu byl Erenburg ve Zlíně? (Když Baťa odjel, žádné logo neměl.) Tento odstavec z článku je kolportován po celém Československu. Komunisté připravují soudní proces s Janem Baťou, obžalovaným z velezrady.

On sám žádá na československém státu odškodnění za znárodněný Zlín – ve střední Evropě největší majetek jednoho člověka.

Pokud soud dokáže, že kolaboroval s Němci, nemá právo na nic.

28. dubna 1947 / Rozsudek

„Můj bože! A my jsme vytvořili Zlín jen proto, abychom českému člověku dali křídla!“ říká Jan Baťa, když se dozvídá, že podle rozsudku národního soudu v Praze dostal patnáct let vězení a deset let nucených prací. Plus konfiskaci majetku.

Žádal, aby jako obžalovaný mohl stanout před soudem a hájit se. „Nevěřím, že by se Jan Baťa skutečně chtěl dostavit k soudu,“ řekl během procesu vedoucí skladu prokurátorovi.

A tak prokurátor prohlásil: „Proces se může konat v nepřítomnosti obžalovaného, který do vlasti přijet nechce a nepřijede.“

Obžalovaný požádal, aby mu byla aspoň zaslána žaloba. Marně.

Přestože byl proces typickým stalinským spektáklem, nepodařilo se dokázat kolaboraci výrobou (vyrábět pro Němce museli všichni továrníci – a on dokonce ani nebyl v Protektorátě). Nepodařilo se uznat komický nápad s Patagonií za velezradu. Kolaborací však bylo – dospěl k závěru soud – nepodporování odboje v Čechách.

Brazilské úřady rychle vyměnily Baťovi povolení k stálému pobytu za občanství, a díky tomu mohou protestovat, jelikož jejich občan nebyl souzen podle mezinárodních regulí. Ale ničeho tím nedosáhly.

(Za pětačtyřicet let zahájí jeden z Janových vnuků soukromý soudní proces, aby dědečka rehabilitoval. Roku 1992 se v archivu StB najde zápis, že Američané chtěli vymazat Baťovo jméno z černé listiny, protože o jeho kolaboraci neexistoval žádný důkaz. Ale komunistické úřady v Praze učinily vše, aby z tohoto indexu nezmizel, protože by pak nemohl být souzen v Československu a jeho jmění by nemohlo být zkonfiskováno.)

1949 / Svit

Na počest soudruha Klementa Gottwalda, věrného Stalinova žáka, který rok předtím dosáhl absolutního převzetí vlády komunisty a prohlásil „Se Sovětským svazem na věčné časy“, byl Zlín přejmenován na Gottwaldov.

A Baťovy boty na obuv Svit.

1949 / Ivana

Panu Zelníčkovi, zaměstnanci koncernu, se již v Gottwaldově narodí dcera Ivana, která se za dvacet let stane modelkou a později Ivanou Trumpovou, manželkou miliardáře Donalda Trumpa a jednou z nejbohatších žen Ameriky. Bude bydlet v padesátipokojovém apartmánu osmašedesátipatrového mrakodrapu Tower Trump v New Yorku, známém svým rokokovým interiérem.

Americký tisk ji nazve „duchovní dědičkou kapitalistického génia ze Zlína, který dal slovanskému tělu injekci anglosaské mentality“.

Manželé se rozejdou, protože – jak zkonstatuje manžel – by bylo největší chybou pustit Češku ze Zlína do byznysu. Místo manželky by měl neúnavného obchodního partnera.

Jednou z nejzajímavějších myšlenek obsažených v bestselleru, který Ivana T. o sobě napíše za padesát let, jsou věty: „Žena je jako sáček čaje. Kdo chce zjistit, jaká je doopravdy, musí ho hodit do vařící vody.“

1957 / Nobelova cena

V pražských ulicích se už léta říká: „Se Sovětským svazem na věčné časy a ani o chvíli déle!“

Také se říká, že Baťa dostane Nobelovu cenu, někdo to prý slyšel.

V brazilském tisku se skutečně píše, že šedesátiletý Baťa je za svůj projekt přesídlit Československo do Patagonie – čili za moderní myšlenku migrace – kandidátem na Nobelovu cenu míru. Na tuto cenu ho navrhl brazilský prezident – za neocenitelné zásluhy ve prospěch světových změn. (Cenu však dostal kanadský politik Pearson za vyřešení suezského konfliktu.)

Goethe řekl: „Více světla!“ A zemřel. Beethovenova poslední slova jsou: „Komedie skončila.“ Heinova: „Bůh mi odpustí, je to jeho práce.“

Jak by mohla znít poslední slova nositele Nobelovy ceny Jana Antonína Bati?

MÉ BOTY NEDŘOU?

1957 / Experimenty

V novinách se píše, že Jan Baťa zahájil v Brazílii experiment se zvětšováním povrchu hovězí kůže.

Nařídil: Krávě vložíme do malých otvorů na celé kůži larvy střečka. Naskočí puchýře, kůže se natáhne a tak se její povrch zvětší o šedesát procent.

Experiment byl přerušen po uhynutí první krávy.

Baťův experiment s dřevěnými kolejnicemi byl přerušen, poté co se dřevěné koleje rozjely pod první železnou lokomotivou.

To samozřejmě nijak nesouvisí s tím, že se Baťovy boty skvěle prodávají.

Léta padesátá a šedesátá / Válka

Jan Baťa teď bojuje s Marií Baťovou a jejím synem Tomíkem. Jeho švagrová a synovec ho všude tam, kde působí Baťovy filiálky a organizace (přes třicet států), obviňují z protiprávního převzetí majetku po Tomáši Baťovi. O jejich boji píše všechen západní tisk. V důsledku právně mediální intriky je Jan dokonce v New Yorku na čtrnáct dní zatčen.

Je vyčerpán. Je na tom špatně zdravotně i finančně. Procesy trvají patnáct let. Nakonec se Jan Baťa zříká velké části majetku ve prospěch Marie a Tomíka. Umírá roku 1965 v Sao Paulu.

Tomíkova kanadská organizace přebírá světové kormidlo od organizace brazilské. V několika desítkách zemí funguje několik různých Baťových společností, například jen ve Francii osm, a každá z nich má dceřiné společnosti, které kontroluje. Na celek dohlíží Tomíkův syn – Thomas Bata.

Bata Shoe Organization vydává pro vlastní potřebu časopis The Peak (Vrchol).

1959 / Pomsta – další dějství

Malíř plakátů má za sebou už několik dějství pomsty. Znovu vydal Botostroj, vydal Zradu rodiny Baťovy, vydal Batismus v kostce. Nyní chystá Pravou tvář batismu, v níž sebral příspěvky Baťových někdejších zaměstnanců.

„Byl jsem zaměstnán v manipulaci vrchu v 31. budově. Mistr nás častoval jmény, která nelze opakovat. Když jsem dostal telegram, že mi zemřela dceruška, prosil jsem mistra o dovolenou na pohřeb svého dítěte. Mistr na mne spustil: ‚Co byste tam dělal, do… pojedete, stejně už ji nevzkřísíte. Dělal byste tam leda… Táhněte mi z očí, kdo myslíte, že bude za vás dodělávat plán?‘ Ani nevím, jak jsem se tehdy dostal ke stroji, pro slzy jsem neviděl před sebe. Jel jsem na pohřeb i přes pohrůžky vyhazovem. Vypovědět nelze, co jsem potom za tři roky v dílně vytrpěl.“ (A. Wagner)

„Povíme vám něco o teroru a o tom, jak Baťa vyvlastňoval a loupil cizí majetek. Naši rodiče měli v Otrokovicích pole, asi sedm měr, z toho na půl měřici byly ovocné stromy. Na úrodu ovoce jsme čekali dvacet let. Baťa se na nás obrátil a žádal, abychom mu pozemky prodali i se stromy. Rodiče odmítli a nechtěli svou půdu prodávat. Já, sestra a starší bratr jsme v tu dobu pracovali u firmy Baťa. Měli jsme už tehdy vlastní domácnost a u rodičů jsme nebydleli. Jednoho dne jsme byli voláni jeden po druhém do osobního oddělení k panu Jamkovi. Beze všech obalů nám řekl, že nebudou-li naši rodiče svolni půdu prodat, nemusíme už zítra chodit do továrny. Myslím, že nemusím popisovat, jak nám bylo, když jsme měli jít na naše, aby prodali, jinak že nás čeká vyhazov. Rodiče byli nakonec donuceni pod touto hrozbou svolit k prodeji. Náš otec žádal tehdy po firmě Baťa za svůj majetek dvacet pět tisíc korun, dali mu však jen pět tisíc korun.“ (Josef a František Hradilovi)

Z dokumentů vyplývá, že v letech 1927–1937 se ani jedinkrát nestalo, že by nějaký Baťův zaměstnanec přešel do důchodu. Baťa osazenstvo systematicky omlazoval, zaměstnanci byli z nejrůznějších důvodů propouštěni nejméně deset let před důchodem.

„Tak lámala doba lidi, tak je ponižoval bývalý hulvátský režim,“ dodává Turek.

1959 – pokračování / Moskva

Jiný autor (ten už snad nemá trauma, je to historik) poukazuje na to, jak rafinovaný batismus již v jazykové oblasti otupuje třídní boj a změkčuje vykořisťování.

Baťa nazývá své zaměstnance běžně „spolupracovníky“ a jejich mzdu „podílem na zisku“.

Během oslav desátého výročí vzniku Gottwaldova a firmy Svit se objevují v tisku slova jistého komunisty, který už roku 1932 prohlásil o Baťovi veřejně:

„Moskva odstraňuje lidskou závist, Baťa používá závisti jako hnací síly.“

Březen 1990 / Návrat

Z Gottwaldova už je zase Zlín.

Tomáš Baťa (Tomík) se po šedesáti letech triumfálně vrací do města. Vítá ho sto tisíc lidí.

Hlouček studentů křičí: „Týrej nás, Baťo!“

Navštěvuje své někdejší prodejny. V jedné z nich vidí, jak si zákazník zkouší boty. „Zákazníci jsou můj život,“ říká. „Nesnáším, když si v mém obchodě musí zákazník sám zavazovat tkaničky.“ Poklekne a začne zavazovat tkaničky nějakému pánovi.

O autorovi

Mariusz Szczygieł (nar. 1966). Absolvoval Fakultu žurnalistiky na Varšavské univerzitě, stal se reportérem listu Gazeta Wyborcza (od 1990), kde je dnes redaktorem přílohy Duży format (Velký formát, od 2004). Spolu s Wojciechem Tochmanem a Pawłem Goźlińskim založil polský Institut reportáže (www.instytutR.pl) se školou psaní, knihkupectvím a literární kavárnou. V polském rádiu vysílá pravidelné pořady o literatuře, v televizi Polsat vedl talk-show Na každé téma (1995–2001). Vydal pět knih: sbírku textů o Polsku Neděle, která se přihodila ve středu (1996), Gottland (2006, česky 2007), antologii 20 let nového Polska v reportážích podle Mariusze Szczygła (2009), Libůstka. Příběhy žen (2010, česky 2011) a Udělej si ráj (2010, česky 2011). Gottland, první autorova kniha vydaná v Česku, se stala českým i evropským bestsellerem, za nějž získal řadu prestižních ocenění knihkupců, novinářů, čtenářů a reportérů doma i v cizině. V říjnu 2009 obdržel Cenu ministra zahraničních věcí ČR Gratias agit za šíření dobrého jména České republiky v zahraničí a v prosinci téhož roku byl Gottland vyhlášen v Bruselu Evropskou knihou roku. Nezávisle na sobě také podle něj vznikly dvě divadelní adaptace, které se hrají v Ostravě a v Praze.

{1} Baťa učinil ze svých slováckých krajanů (…) zcela nový typ amerikanizovaných československých dělníků. Formoval je v lidský typ, který je v Československu obecně známý a bývá označován anglosaským výrazem Baťaman, Baťův muž. Jistá forma amerikanismu se projevuje již v existenci výrazu Baťaman, v němž se projevuje také vyšší životní standard, ostřejší pracovní tempo a kolektivní mentalita, s kterou jsme zvyklí setkávat se na amerických univerzitách, nikoli však v evropských průmyslových závodech. Evžen Erdély, Baťa: Švec, který dobyl světa, Praha 1932

{2} Později byla vyhlazena ještě vesnice Ležáky, protože se tam skrýval radiotelegrafista ze skupiny vyslané z Londýna, aby atentát připravila.

{3} Gustav Fröhlich hrál hlavní roli v legendárním filmu Fritze Langa Metropolis v roce 1926.

{4} Z toho tři v režii Otakara Vávry: Dívka v modrém, Maskovaná milenka a Turbína.

{5} Sedmdesáté narozeniny měl Josif Vissarionovič Stalin slavit již v roce 1948. V mnoha dokumentech pravděpodobně sám zfalšoval svůj rok narození na 1879 a ten byl za jeho života přijat za oficiální. Široce to rozebírá ruský historik Edvard Radzinski ve svém bestselleru Stalin. Zevrubný životopis založený na dokumentech z ruských tajných archivů (přel. Anna Nováková, Praha 1998).

{6} Věru S. jsem navštívil na prosbu Remigia Grzely. Informace o Ottle Davidové jsem čerpal z jeho knihy Bagaże Franza K., Varšava 2004.

{7} Karel Kachyňa zemřel 12. března 2004, dva roky po napsání této reportáže.

Kromě Ucha byl nejvýznamnějším společným dílem Kachyňovým a Procházkovým Kočár do Vídně z roku 1966, jeden z nejkontroverznějších filmů oněch let. Hrdinkou je zoufalá vesničanka, které Němci oběsili manžela. V poslední den války ji mladý německý voják donutí převézt povozem taženým koňmi sebe a svého raněného druha přes zelenou hranici. Žena si s sebou bere srp, aby oba zabila, až nastane příležitost. Avšak mezi mladým Němcem a ženou se rodí nejprve soucit a poté touha. V této situaci je dopadnou čeští partyzáni, Němce zabijí, se ženou zacházejí jako s prostitutkou a znásilní ji. Film byl kritizován jako protičeský. Procházka s Kachyňou vysvětlovali, že je to „prostě film proti zabíjení“.

{8} V českých knihkupectvích najdeme knihy Franze Kafky na policích s českou literaturou. Kulturní historik Alexej Kusák (účastník v komunistických zemích první konference o Kafkovi – v Liblicích roku 1963; tato konference se považuje za začátek revoluce zvané Pražské jaro) soudí, že kdyby byl dnes proveden průzkum, odpověděla by většina české společnosti, že Kafka je spisovatel český. „Představte si,“ říká, „že Židé, které jsem v životě potkal, vždycky tvrdili, že je to spisovatel židovský, Rakušané, že rakouský, a Němci, že německý.“

{9} Ve filmu Zvláštní bytosti hráli Ewa Żukowska a Jan Tesarz.

{10} Ve Vodičkově ulici v Praze spadl na procházející ženu kus římsy – vyprávěl Václav Havel. Její smrt vyvolala bouři protestů. Úřady situaci skandalizovaly v médiích tvrzením, že socialismus udělal velký pokrok, když mohou být příčiny nehody oficiálně kritizovány.

Ovzduší kolem této události inspirovalo Václava Havla k rychlému napsání divadelní hry Vyrozumění (1965): vedoucí pracovník úřadu dostane zprávu v podivném nesrozumitelném jazyce. Je překvapen, protože jeho podřízení se dozvěděli dříve než on, že na úřadech se nyní povinně užívá nového jazyka ptydepe. Ten má zlepšit organizaci práce. Vyloučí nepřesná slova.

Podobnost slov je omezena na minimum. Jedna z postav hry, profesor Perina, „jazykový funkcionář“, vysvětluje: „Mají-li se slova navzájem co nejméně podobat, musí být tvořena co nejméně pravděpodobnými kombinacemi písmen. (…) ím obecnější význam, tím kratší slovo. Tak například dosud nejobecnější známý pojem, totiž cokoliv, se v ptydepe řekne gh, tedy slovem o pouhých dvou písmenech. Existuje sice slovo ještě kratší, totiž f, to však nenese zatím žádný význam.“

Ptydepe má být supersyntetickým jazykem, ale ve skutečnosti jde o antijazyk. Lidé, kteří ho používají, se stávají mechanickými bytostmi, které ztratily schopnost rozlišovat mezi samým jazykem a situací, v níž se ho užívá.

Proč název ptydepe?

„A proč ne?“ ptá se Havel. Jak slovo ptydepe, tak slovo kafkárna (od Kafky – znamená mj. absurditu, která se nedá racionálně vysvětlit) zdomácněly ve všeobecném povědomí nadobro. Několikrát jsem se – aby řeč nestála – ptal pražských taxikářů, co znamená ptydepe, a všichni věděli, že je to nějaká nová řeč.

{11} Od doby, kdy jsem v roce 2002 dopsal tuto reportáž, až do odevzdání této knihy do tisku v roce 2006 získal Karel Gott všechny další Zlaté slavíky. Je pravděpodobné, že ve chvíli, kdy čtenář tuto knihu čte, má Gott na kontě dalšího Zlatého slavíka. (Pozn. překl.: Stalo se.)

{12} Jedním z nemnoha tvůrců, kteří otevřeně hovoří o své životní porážce, jíž byla účast v kampani proti Chartě 77, je spisovatel a novinář Karel Hvížďala. V anketě Lidových novin řekl: „Vnitřně samozřejmě je to selhání. Ale v okamžiku, kdy jsem to podepsal – nebyl jsem v KS ani v ROH –, byly na člověka vyvíjeny stále nějaké tlaky, aby ‚čertovi‘ podal ruku. Svou slabost jsem si uvědomil a odešel jsem ze země.“

{13} Nejde o známý literární měsíčník Květen, založený roku 1955. Náhodná shoda názvů.

{14} Diskuse, zda Jan Masaryk sám vyskočil z okna, nebo byl někým shozen, trvá již šedesát let. Viktor Fischl, český spisovatel, který emigroval do Izraele, bývalý izraelský velvyslanec v Polsku a ve své době Masarykův tajemník, poskytl několik dní před svou smrtí v květnu 2006 rozhovor týdeníku Reflex, v němž se k této věci vrací. Tvrdí, že Masaryk byl hluboce věřící člověk. „Takže není možné, aby sám skočil z okna?“ ptá se novinář. „To jistě ne,“ odpovídá Fischl. „O tom jsem nikdy nepochyboval. Ale na druhou stranu – viděl jsem, jak mu jeho přátelé ze Západu nerozuměli a nechápali, proč vstoupil do komunistické vlády. Viděl jsem, jak jim to nedovede vyložit, jak tím trpěl a jeho utrpení k ničemu nevedlo. Tehdy jsem si říkal: ten člověk musí být tak nešťastný, že může ztropit všechno možné. Jenže pak vyšly najevo další věci. Doktor Karel Steinbach napsal, že Masaryk měl na stole uspávací prášky a on sám mu řekl: ‚Honzo, můžeš si vzít jeden nebo dva. Kdybys vzal třetí, tak čtvrtý už určitě nevezmeš.‘ V roce 1990 jsem byl členem izraelské delegace, která obnovila styky s Československem. Tehdy byl ještě ministrem Dienstbier. Uspořádal oběd v Černínském paláci. Seděl jsem vedle něj a on mi najednou povídá: Chtěl byste se podívat na ten Janův byt? Zavedl mě nahoru. Znal jsem ten byt, protože jsem často u Jana býval. Ukázal mi také koupelnu. Jan Masaryk byl těžký chlapík, musel vážit přes metrák. Pro něj byla skoro fyzická nemožnost vylézt na okno, ze kterého měl skočit. Musel by tam vylézt s žebříčkem. Tak jsem viděl ten kolos, který leze těžce na okno, aby z něj mohl skočit, a vedle postele má prášky, které když spolkne, tak vyřeší všechny problémy, a řekl jsem si: To jistě není možné.“

{15} Vytvořil ji sochař Otto Gutfreund.

{16} Originální a fungující stránka: www.pochoden2003.nazory.cz.

{17} Janu Zajícovi je věnována skvělá reportáž Lidie Ostałowské Zimne ognie, Gazeta Wyborcza 21. 8. 1993.

{18} Točil se dvoudílný televizní film Hitler: the Rise of Evil (Hitler: cesta zla) v režii Christiana Duguaye.

Table of Contents

Tiráž

Ani krok bez Bati

O autorovi