Tiráž

Dřevěná mysl

© Ludvík Vaculík, 2008, 2012

Illustration © Vlastimil Třešňák, 2008, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoliv způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Vydala v roce 2012 nakladatelství Jaroslava Jiskrová – Máj, Štichova 580/25, 149 00 Praha 4, j.jiskrova@volny.cz, jako svou 65. publikaci (24. elektronickou)

a nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz,

www.dokoran.cz, jako svou 486. publikaci (31. elektronickou).

Druhé vydání (první elektronické)

Redakce Jaroslava Jiskrová.

Typografie Luboš Šedivý a David Greguš.

ISBN 978-80-7363- 425-4 (Dokořán)

ISBN 978-80-86643- 63-2 (Jaroslava Jiskrová – Máj)

Obsah

Tiráž

Úvodní slovo

Poslední slovo z roku 2002

Poslední slovo z roku 2003

Poslední slovo z roku 2004

Poslední slovo z roku 2005

Poslední slovo z roku 2006

Poslední slovo z roku 2007

Poslední slovo z roku 2008

O autorovi

Úvodní slovo

Předešlou knihu těchto fejetonů uzavřel autor slovem nazvaným Dřevěná mysl. Ten název je třeba chápat příznivé: dřevo je živé. Autor svá slova vymýšlel často při sekání dřeva. Zimním průklestem stromů a keřů stvoří vždycky hromadu haluzí, které pak až do jara zpracovává. Silnější větve řeže a tlustší polénka štípe. Tenčí seká na klacíky a nejtenčí pálí na ohni vedle. Je to příjemné pracoviště, oddělené psychicky od okolí. Při takové práci dá se myslet na cokoliv: na cokoliv, když člověka netíží povinnost napsat zas Poslední slovo.

Autor si myslí, a cítí to, jak s kousky dřeva odlétají mu od špalku i myšlenky. Některé klacíky mají výrazný tvar a on se snaží spojit s nimi nějakou myšlenku, aby mu ji ten kousek dřeva připomněl, až ho bude strkat do kachlových kamen. To se však nikdy nedaří. Jednou mu napadlo, co kdyby se na nějaké zaklínadlo začala ta hromada posekaného dřeva hýbat, klacíky by vstávaly, spojovaly se a odkráčely v celku zas na své místo, odkud byly odřezány. Přemýšlí, jak by takové zaklínadlo mělo znít, a snaží se je vymyslit. To se však nedaří. Je ale přesvědčený, že jistě to možné je! A to je v té poslední kapitolce zmíněné knížky: jak se to dřevo začne hýbat… Jev básnicky příšerný.

Napadlo mu však ještě něco jiného, čeho se polekal, a svou představu nedokončil: že by se tak začaly slézat a spojovat ty myšlenky, jež tu rozsekával. On od toho tenkrát couvl: zkusme to teď udělat my, ať on si o tom pomyslí co chce. Nač Vaculík myslíval, je tu zapsáno v těch týdenních sloupcích, z nichž výběr je v tomto novém svazku. Autor si výběr udělal sám: pokládá ho tedy za směrodatně platný, takřka institucionální. Přijměme ho tedy, ale dovedeme si představit, že někdo jiný by z těch zbylých sestavil výbor jiný. Byl by to jiný obraz čeho: světa, či Vaculíka? To tedy ponechejme jinému čtenáři, rýpavějšímu, či badateli škodolibějšímu…

Dnes se zabývejme představou, že by se zde uvedené myšlenky spojily: v jakou soustavu? Nejtlustším břevnem je tu téma právní. Vaculík píše o různých událostech a případech, nad nimiž stanoví výrok správnosti: jak by se o nich mělo rozhodnout, kdyby panoval správný zákon. Slovem správný míní přiléhavý. V tom smyslu správné by bylo obnovit tělesné tresty pro lidi špatně vychované, jež neřezali správně už rodiče: tedy za krádeže, vandalství. Soudí, že lidé takové primitivní povahy, a tedy i primitivního zločinu, nejsou citliví na nějaký měsíc či rok vězení. Ale dostat pořádný nářez, to už bychom si rozmysleli i my jemnější.

Vaculík tu připomíná původ práva: že vzniklo kodifikací jistých spontánních, lidových trestů, někdy okamžitých. Tento spontánní cit pro právo je třeba připomínat. Jaký to očividný nesmysl, když tu máme mrtvolu, dva podezřelé, a soudce je oba pustí domů! Je zřejmé, že tu papír nahradil rozum. Vaculík připomíná soud Šalamounův. Vytýká soudcům mravní lenost. Samo právo je nedomyšlené: operuje paragrafy tam, kde žádného vymyšleného trestu není třeba, protože by stačilo, kdyby pachatel prostě musel odčinit zlý čin: ať je to za měsíc nebo za deset let. Vrah, krom jiného trestu, má ovšem živit děti zavražděného, dostavět jeho rozestavěný dům… Kde máte hlavu, páni doktoři?

Druhá nosná haluz Vaculíkovy soustavy je kritika politického systému. Tu vinu vždycky vidí víc na lidech nežli na vládě. Posmívá se lidovému nadávání. A tne svou sekerou do kořene: občanem se člověk nerodí, postupně se jím může stát. Volební právo by mělo být odstupňované. Nejsme si všichni rovni, protože nejsme stejně vyspělí. Zločinec nemá mít volební právo.

Už dvacet let Vaculík píše nebo připomíná, že psal o obnově a reformě trestu smrti. Že takový trest by měl být nahrazen výrokem o ztrátě práva na život. Po tomto výroku by vrah měl nad sebou sám vykonat trest. Tuto myšlenku bylo by třeba vypracovat: filozoficky, eticky, právně. A Vaculík vytýká, že se toho nikdo neujímá. On vlastně vybízí, aby byl napsán nový zákoník, ač jindy říká, že by stačilo klasické Desatero, kdyby…

Hlavní haluze Vaculíkova stromu jsou porostlé tisícem větviček: o práci, literatuře, cestování, o kočkách, o ženách… Kritikou různých zel ošetřuje jaksi stížnosti a bolesti čtenářů, i když na věci to neúčinkuje. Ale říká, že různé drobné myšlenky vplývají do celkového vědomí a mohou se někdy projevit nečekaně. Výraz dřevěná mysl může znít nelichotivě: že je tuhá. Oproti kameni či betonu však je dřevo živé a vyvíjí se k přirozené pravdě.

*

Napsal jsem tu o svém psaní, co bych očekával od bystřejšího kritika. Ale jak jsem řekl, ty poslední, nejtenčí větvičky házím do ohně. Protože ty myšlenky se ani neodvažuju napsat.

POSLEDNÍ SLOVO Z ROKU 2002

Náš stromek

Letos jsem v adventu a o Vánocích ani nebyl v kostele. Prodělával jsem jakýsi náchlad, který jsem chytl předtím na cestách: do Budějovic na čtení v kavárně Měsíc ve dne, do Ostravy na vánoční koncert s cimbálovou hudbou Jana Rokyty. Všecko jsem dělal v jakémsi úpadu energie, což mě zajímalo.

Vánoční obchodní lomoz byl letos horší než loni. Já jsem od svého slibu před několika roky do obchodního domu Kotva nevešel ani pro pásku do stroje. Na ulicích bylo husto lidu, jenž nohama netečně šlapal v koledách. Při jedné z nich mi napadlo, že si musím konečně promyslet článek víry o početí z Ducha svatého a narození z Panny.

Stromek borovici máme nevídaně bujný, hustý, takže skoro v něm zaniká, co jsme do něj navěsili. Mrzelo mě, že mu nebude přáno růst v lese. Ale on pochází ze záměrné pěstby vánočních stromků, přivezl nám ho náš Jan od svého kamaráda, rolníka z Chýně.

Taková pěstba je rozumná věc, ale cosi mi na tom vadí: že ten vánoční stromek vznikl a dostal se k nám způsobem hlávky zelí. Ze svého rohu hledím na jeho zadní stranu a nechávám si běžet hlavou, co mi napadá, abych z toho vybral něco do tohoto svého článku. „Ej, strome, tobě už od semene chyběla možnost růst v lese!“ Je to s ním jak s umělou pěstbou lidských orgánů, jež nebudou mít naději stát se člověkem.

Čím jsem starší, tím víc se mi početí z Ducha svatého zdá možnější, a narození z Panny až přirozené: proč ne? Můj mozek se tomu vzpírá čím dál míň, ba snad si na tom i odpočívá od neuvěřitelně přirozených hrozných věcí mezi národy. Co pěkného a dobrého může nastat a přijít k nám už jenom mimořádnou cestou?

Zpíváme a slyšíme: čistá panna porodila… Kdo o tom přemýšlí, nikdo. Je to vyřízeno jak povolený nesmysl. Je to dnes už jen zvuk kdysi opravdické ochoty uvěřit zázraku. Nebo se tu, jako vzácná rostlina na nedostupné skále, udržela poezie a nadsázka nevinnosti? Není v tom i přání?

Připusťme, že panna nemůže mít dítě: žena však už ano, a ten rozdíl mezi nimi, obsahující, co se má stát, aby ho měla, stojí on tolik za řeč? Vždyť to pomalu už nic ani není! To nemůže zkazit původ a poslání toho děcka. Já v tom pobožném klišé čtu, jelikož jsou zrovna Vánoce, přání, aby ženy čekaly děcko jako požehnání, jako matky aby byly šťastné, děcko aby řídily k dobrému, no a jeho osud… ten je normální, všichni ho kousek musíme nést.

A také, čím jsme starší, tím menší váhu mají dárky, které dostáváme: víc nám záležívá na tom, jak bude přijato, co dáváme my. Jsou dárky všedně pravidelné jako košile a kravata, jejichž hlavní ideou je: aby za rok zas…

2. ledna 2002

O papouškovi a kočičce

Náš Franta přinesl domů papouška! Chytl ho prý v rokli. Franta bývá v rokli podle svých možností. Nikomu ze sousedstva pták nechyběl. Mohl přiletět až z druhého břehu Mže? Kolik uletí netrénovaný australský papoušek andulka? Franta s Mařenkou vylepili v okolí několik oznámení, ale Franta rád nevěřil, že se někdo přihlásí. Pták měl štěstí: v rokli by ho chytla nějaká kočka nebo by umřel sám. Dědeček se zeptal: Franto, jak to opravdu bylo? No uviděl jsem ho, šel jsem za ním, on odletěl dál, šel jsem pořád za ním, až nemohl a zůstal sedět. Tatínek tedy chtě nechtě koupil papouškovi klec. Maminka pravila: Ale já se vám o něj starat nebudu, mám čtyř slepic nad hlavu.

V našem domě bydlí také kočka. Ta ví, co a nač je pták. Občas sbíráme v zahradě peříčka.

Kočka je kočka, říká vždycky babička moudře. Život je život, ještě moudřeji říká dědeček. Pověsili klec pod strop a pozorovali ptáka. Také kočka si po mříži vylezla výš, aby ho viděla. Papoušek snad viděl kočku prvně v životě. Když se ty dvě bytosti trochu seznámily, udělal tatínek další krok: vzal na klín kočku, do ruky papouška a pravil pomalu kočce: To-je-naše-andulka! Ta byla klidná, kočce se rozčilením chvěl ocas. Pak mňoukla a utekla. Ona se bojí, bystře, ale špatně usoudil Franta. Dědeček, jenž v dětství pásal kozy, rozuměl kočce jinak: Neručím za sebe! Maminka se na to ani nechtěla dívat: Jste normální? Mařenka učila papouška mluvit: Dobrý-den! Její trpělivost přinesla ovoce, papoušek promluvil: Frran-ta!

Když si papoušek zvykl v prostoru, otevřel mu tatínek dvířka klece. Ten se radoval! Obkroužil několikrát místností a přistál pod stropem, odkud ho všichni sundávali. Jednoho dne našel sám cestu zpátky, směl létat častěji. Je tu kočka? zeptal se tatínek. Není. Pusťte papouška.

Dokud bylo venku teplo, byla kočka přes noc na zahradě nebo v rokli. Ale uhodily mrazy, to kočka nocuje u kamen. Přišla tedy, ve dveřích se zastavila a mňoukla: Zavřete si ho! Tak to šlo asi měsíc, než se Mařenka nachladila. Jednoho večera jako obvykle bylo všecko vypnuto: televize, Franta, Mařenka, andulka i oba počítače. Všichni šli spát. Někdo však zavřel špatně dvířka klece. V noci Mařenka potřebovala jít ven. Rozsvítila, vyšla na chodbu: papoušek se probudil a vyletěl z klece. Když Mařenka šla zpátky, zhasla. Pták, který v noci nevidí, nouzově přistál na zemi. Kočka, která v noci vidí, ho chytla a zakousla. To bylo ráno překvapení!

Když to po sobě čtu, vidím, že nejsem na tuto látku správný autor. Protože to by se, milé děti, Karlu Čapkovi nestalo.

29. ledna 2002

Table of Contents

Start