Miloš Hoznauer

Cesta do hlubin kantorovy duše

© Miloš Hoznauer, 2004, 2011

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Vydalo nakladatelství Dokořán, s. r. o.,

Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz v roce 2011

(pdf - 393. publikace, 9. elektronická, epub - 394. publikace, 10. elektronická, mobi - 542. publikace, 77. elektronická).

Vydání druhé, v elektronické podobě první.

Odpovědný redaktor Marek Pečenka

Redakce Kateřina Štěpančíková

Obálka Vojtěch Pinc

Grafická úprava a sazba tištěné verze Miloš Jirsa

Konverze do elektronické podoby David Greguš

ISBN 978-80-7363-332-5 (pdf)

ISBN 978-80-7363-333-2 (epub)

ISBN 978-80-7363-480-3 (mobi)

Obsah

Tiráž

Malá zpověď

Žák Jaroslav stále učitelem

Študáci a kantoři aneb Schola ludus

Študentky a kantoři

Rodiče a kantoři

Radost až do rána

Mé pedagogické poklesky

Radostná setkání

Trapasy výchovné a poučné

Boje o kovboje (a Vinnetoua)

Jak poznáváme skutečný život (Oprava příběhu z čítanky)

Dvakrát dospělí?

Jak jsem vedl kroužek mladých mystifikátorů

Brigádním generálem

Na túře po literatuře

Nenormální normalizace

Konec spisovatelů v Čechách

Břídil Maupassant

Vstanou noví buditelé?

Báječný úděl pod psa

Pohled z druhé strany

O autorovi

Malá zpověď

Kam až staré listiny a paměť nejstarších svědků sahá, žádný z mých předků neučil. A to byl otec ze šestnácti dětí a matka z dvanácti. Těch bratranců a sestřenic! O škole mi rodiče doma příliš nevyprávěli, neměli mnoho vzpomínek: maminka vychodila vesnickou jednotřídku a otec skončil docházku v první měšťance.

Vše nasvědčovalo tomu, že ani já nebudu výjimkou. Škola mi k srdci nepřirostla, dobrovolné absence překračovaly únosnou míru, po každém vysvědčení se mi zhoršily životní podmínky. Situace se změnila až na maturitním večírku. Nejisté nohy mě donesly k třídnímu profesorovi, abych si i s ním přiťukl. „Co vy budete dělat po maturitě, to bych opravdu rád věděl,“ zeptal se řečnicky a z jeho hlasu i zraku čišel despekt. Několik promile v mé krvi proneslo: „Stanu se vaším kolegou na našem gymnáziu, pane profesore.“ Nejbližší okolí se srdečně zasmálo.

Druhý den jsem si nemohl na leccos vzpomenout. Na citovanou větu bohužel ano, takže děj může pokračovat. Po prázdninách v roce 1948 jsem dělal přijímací zkoušky na Filozofickou fakultu. Komise pod tlakem společenských událostí usoudila, že můj dělnický původ je tím nejdůležitějším předpokladem pro úspěšné studium, a neodradilo ji od toho ani nevyhovující maturitní vysvědčení. První ročník jsem ještě v rámci třídního boje opakoval, ale pak už bylo vše v pořádku. Na konci studia jsem si podal žádost, abych povinnou měsíční pedagogickou praxi vykonával na nymburském gymnáziu. To mi jako dvojnásobnému úderníkovi stavby mládeže povolili. Při první návštěvě na místě jsem zjistil, že ředitel byl vyhozen a řada profesorů přeložena – i náš třídní. Můj comeback ztratil půvab. Požádal jsem děkanát o prominutí praxe a jako pracovníku Domu pionýrů mi bylo vyhověno.

Mou první štací bylo v roce 1953 bývalé Anglické gymnázium na Vinohradech, později Střední všeobecně vzdělávací škola Wilhelma Piecka. Tam jsem měl kádrově posílit pedagogický sbor. A také referovat zástupkyni ředitele, o čem se mluví ve sborovně. Učil jsem tam jen krátce ruštinu, neboť jsem odešel vykonávat dvouletou vojenskou prezenční službu. Zde došlo k jedné velké životní změně. Podle vyjádření politruků jsem se stal renegátem, zradil jsem dělnickou třídu. Nestal jsem se jako dělnický synek oporou velitelů, údajně jsem zesměšňoval politické školení mužstva a sabotoval ideovou výzdobu objektu. Při individuálních nočních poplaších s plnou polní (třikrát za noc) a při dlouhotrvajícím vylézání s plnou polní na nákladní auto a opětném rychlém seskakování jsem třídní vědomí ztratil docela.

Z vojny jsem odcházel s hodností vojína a s posudkem, ve kterém jsem měl například uvedeno podněcování ke vzpouře. Z někdejší kádrové posily se stal nebezpečný živel. Do školy jsem nastoupil v roce 1955 a poprvé začal učit češtinu. Mladí učitelé si už asi neumí představit školu 50. let a výuku předmětů, jakým byla například čeština či dějepis. Celoroční plány, přípravy na každou hodinu, červeně podtrhávané výchovné cíle. Kontroly, zda se učí přesně podle osnov, zda počet hodin odpovídá zápisům v třídní knize a v sešitech žáků. Nesmyslné metodické pokyny, články o úkolech literární výchovy při výchově mladých lidí k vlastenectví, proletářskému internacionalismu, ateismu a tak dále. Styděl jsem se za své povolání (tohoto pocitu jsem se vlastně nikdy nezbavil) a tajil ho. Když na ně ve společnosti cizích lidí přišla řeč, prohlašoval jsem, že pracuji jako úkolář, či že jsem zaměstnán v nápravném zařízení, což zase tak daleko od pravdy nebylo. Byl jsem často překládán (za prvních sedm let čtyřikrát). K probírané literatuře, respektive k pokynům v metodických statích jsem měl destruktivní vztah, který šel až do krajností. „Řekněte mi, proč došlo k tragickému konci Maryčky Magdonové?“ ptal jsem se při zkoušení. Odpovědi: „Nemohla nasytit všechny sirotky, otec alkoholik, nechtěla se nechat znásilnit, kruté sociální podmínky na Ostravsku,“ mě neuspokojily. „Kdybyste četli pozorně tuto sociální baladu, zjistili byste, že smrt nastala utopením,“ poučoval jsem žáky. Jindy jsem chtěl vědět nějaké negativní vlastnosti babičky z Babičky a divil jsem se, že si jich nevšimli, když jich je tolik. Žáci se málokdy dokázali přizpůsobit a mně jich bylo trochu líto.

Je zajímavé, že mě ze školních služeb nepropustili, jen jsem byl překládán. Na té čtvrté škole jsem už byl téměř rozhodnut s povoláním učitele skončit. Ale zvykl jsem si na prázdniny, volná odpoledne, a zvláště mimoškolní akce mi velmi vyhovovaly. Chmelové a bramborové brigády, lyžařské a jiné sportovní kursy, sportovní utkání, nejrůznější zájezdy a tak dále. A také už končila 50. léta a následující desetiletí už přineslo něco úplně jiného. Ale nepředbíhejme. Nejdříve došlo k události, která velmi poznamenala můj kantorský život. Na začátku 60. let se ve školství staly hitem „nové formy práce ve vyučování“. Po školách chodily inspekční kruhy a pídily se po těchto nových formách. Když dorazily na SVVŠ v Praze 5, kde jsem učil, byl jsem pověřen ředitelkou školy, abych nové formy předvedl v hodině literární výchovy. Moje protesty nepomohly, a tak jsem pár nových forem vymyslel v domnění, že už ředitelku přejde chuť mě podobnými úkoly pověřovat. Zde jsou: několik žáků bylo voláno k tabuli a na stupínku představovali literární postavy z povinné četby, například Nikolu Šuhaje či Annu proletářku. A z lavic zněly dotazy – proč se Nikola stal zbojníkem, jak se Anně líbilo na první schůzi a další pitomé otázky. Ještě trapnější formou snad bylo, když u tabule stáli Neruda, Čapek a Fučík, kteří postupně odpovídali na stejné otázky, například s čím nebyli spokojeni ve své době. Čapek třeba říkal, že se mu mnoho věcí nelíbilo, ale zavíral před nimi oči na své zahrádce. Když si na to vzpomenu… Jenže inspekci se to líbilo (!) a já měl o těchto nových formách referovat v odborném časopise. Soudružka ředitelka si to už ohlídala, a tak v časopise Český jazyk a literatura vyšel můj článek O některých formách práce v hodinách literatury.

Na papíře to působilo ještě trapněji a nebylo divu, že se ozval tehdy renomovaný brněnský časopis Host do domu a tyto „nové“ formy práce patřičně zesměšnil v článku Nikola Šuhaj u tabule: „Navrhovaná forma je prostě nesmyslná: místo zajímavé hodiny – kabaret, místo správného historického myšlení vnucuje se žákům antihistorické duchaření, záhrobní sebekritika Karla Čapka. Nevkusná komedie s Nerudou, Čapkem a Fučíkem.“ (Redakci Hosta do domu jsem poslal dopis, že s nimi plně souhlasím.) Ale jakési nevyřízené účty s brněnským časopisem měl pražský literární měsíčník Plamen, který se mě plamenně zastal: „Jak to, že ti, kteří opravdu formují svou osobnost, ocitají se v tisku jako předmět jízlivého posměšku?“ Udělali ze mne odvážného novátora, raziče neprošlapaných cest a hledače živého pramenu na metodické poušti. To byla veliká reklama: do školy za mnou přišli z redakce Literárních novin a o něco později otiskli mou velkou reportáž o socialistické škole Študáci a kantoři aneb Schola ludus, kterou jsem chtěl trochu napravit dojem z těch nových forem. A tomu zase udělal reklamu na celostátní konferenci o školství a kultuře tehdejší ministr školství Čestmír Císař: „Autor nevybíravě generalizuje a namlouvá čtenáři, že škola je vlastně zařízením na ubíjení mládeže.“ A připojil se k němu vedoucí tajemník ÚV KSČ Vladimír Koucký: „Je to urážlivý obraz profilu našeho učitele a výstavní zobrazení celé naší školy jakožto odpudivého panoptika hrůz.“ Tehdy se mne ve svém vysílání zastala Svobodná Evropa, což nebylo nejlepší doporučení. Zasvěcení se domnívali, že brzy si budu hledat jiné zaměstnání. Ale nestalo se tak, naopak. Bylo to jak v pohádce či v americkém filmu. Stal jsem se žádaným autorem pro téma škola, výchova a problémy mladé generace. Moje články se objevovaly v řadě časopisů, podle mých reportáží se točily filmy Zvědavé kamery. Byl jsem kooptován do Rady ČST, na vysílání pro mládež. Stal jsem se fakultním učitelem a na Filozofické fakultě vedl metodické semináře. Od Litfondu jsem několikrát získal placenou tvůrčí dovolenou a posléze i stipendium pro napsání knihy o současné škole (jež se měla jmenovat Laterna pedakomika). Pracoval jsem ve skupině profesora Vodičky v Komisi pro novou koncepci literární výchovy. Na ministerstvu školství bylo ustaveno oddělení nových forem práce a já mu měl šéfovat. Nikola Šuhaj u tabule určil podstatnou náplň mého života. Bylo těžké všechno stihnout. Ale přispěchali Nezvalovi bohatýři z dávných kronik a já začal mít jiné starosti.

Propustili mě z fakulty, zakázali publikovat, byl jsem přeložen na jiný pražský obvod. Tam jsem se stal nepohodlnou osobou, a tak byla ustavena tzv. stranická trojka, která měla jediný cíl: rozvázat se mnou pracovní poměr. Než k tomu došlo, trojka se během jednoho týdne rozpadla. První soudruh se utopil ve vaně, druhý nezvládl první infarkt a třetí byl zatčen pro hospodářské delikty. Tyto příhody vzbudily dojem, že mám někde velmi vlivné známosti, a od té doby jsem měl pokoj. Za čas ke mně začali docházet na hospitace studenti z Pedagogické a Filozofické fakulty. Když se Ludvík Vaculík dověděl, že ve třídě občas čteme zapovězené autory, poslal mi s věnováním jednu ze svých pronásledovaných knížek (vyšla v Kolíně nad Rýnem) „jako učební pomůcku“.

Škola mi tedy zůstala, byť v normalizační podobě. Přiblížila se opět ke středověku. Z osnov, učebnic a knihoven zmizeli spisovatelé zvučných jmen, minulí i současní. O Durychovi, Demlovi, Klímovi, Kunderovi, Škvoreckém, Vaculíkovi a spoustě dalších se studenti neměli dovědět nic.

Předtím jsem se v časopisech často vyjadřoval o stavu literární výchovy a podroboval situaci v ní zdrcující kritice. Psal jsem o tom, jak netradičně zkoušet, jak aktivizovat studenty, jak tradiční výklad nahradit něčím mnohem efektivnějším. Po mnoha letech se musím přiznat k tomu, že od jisté doby jsem dával přednost právě výkladu.

V 60. letech jsem míval na svých hodinách mnoho návštěvníků, někdy jsem musel kvůli nim propustit i část třídy. A to mě přirozeně vedlo k určitému exhibicionismu. Vždy jsem chtěl předvést něco, co tady ještě nebylo, a to mi vlastně už zůstalo. Třída se pro mne stala divadlem. Vstoupil jsem do ní, opona se rozhrnula a představení mohlo začít. Většinou bylo nabito, jen sem tam nějaké sedadlo prázdné, a já chtěl, aby diváci byli spokojeni, když už přišli. A trochu se stydím uvést, že někdy mě ze třídy vyprovázel spontánní potlesk jako na opravdovém divadle.

Na svou částečnou obranu bych řekl, že na tato představení literární výchovy jsem se důkladně připravoval, že při nich šlo o jakýsi heuristický výklad, který měl vést k objevu nového poznatku. Chtěl jsem narušovat i zaběhané legendy. Proto jsem si prostudoval celé dílo autora, abych mohl přijít s něčím, co ještě nebylo známé, nebo to známé ukázat v jiném světle. Literární noviny to pak otiskovaly pod titulkem Z nových pohledů na literaturu. Šlo většinou o satiru, ale studentům nevadilo, že Švanda dudák byl vyzvednut za to, že jako umělec nechtěl svůj talent utloukat hrou po tuzemských hospodách a že zamířil do ciziny. A že Vocilka je první manažer v klasické literatuře…

Jestliže jsem se v 70. a 80. letech přihlásil k výkladu, k této starobylé formě práce s literaturou, musím ještě dodat, že můj výklad nebyl monologem, zapojovali se do něho i studenti. Konaly se i různé výstupy před scénou podle reakcí posluchačů na různé otázky a problémy.

Tento způsob výuky znamenal mnoho i pro mne. Důkladné seznámení s dílem autora způsobilo, že jsem se zamiloval do Hálkova Poldíka rumaře, Nerudových Prostých motivů, Šlejharových povídek atd. Těšil jsem se na představení s S. K. Neumanem, jak ukážu ve správném světle podařenou rodinku v Čapkově Matce a vyložím po svém Franze Kafku. Bral jsem do ruky knihy, které jsem už kdysi četl, měl na ně utvořený názor, ale najednou o dvacet, třicet, čtyřicet let později mě překvapovalo, co jsem v nich zase našel jiného. Oblíbil jsem si i své povolání – které jiné dává člověku takové možnosti? Na některé hodiny jsem se těšil jak na filmovou premiéru. Jak budu při probírání Nerudových fejetonů číst i fejetony Čapkovy a Vaculíkovy a spolu s posluchači upozorňovat na přednosti a osobitost jednotlivých autorů, jak dám vedle sebe texty z Fučíkových reportáží a texty Solženicynovy, kapitolu o alkoholismu ruských mužiků z Havlíčkových Obrazů z Rusi a velkolepou scénu ze Škvoreckého (Příběh inženýra lidských duší, Sléduj mužikóv). A to už jsem se dostal do doby po převratu, do 90. let.

Přese mne se valily ty nejefektnější formy práce, například týmová spolupráce: na Prvním obnoveném soukromém gymnáziu se při češtině míhali ve třídě dva pedagogové, přeli se a doplňovali, na slovo vzatí experti uváděli ty nejdůmyslnější interpretace textů. Já seděl za katedrou, nikde žádný magnetofon, promítačka, video, jen haldy knih s nějakým poselstvím. Asi jako v obrození…

A když už je řeč o obrození, měl bych mluvit také o jazyce. Ale to učiním až o pár kapitol dále.

Malá zpověď skončila. Nazval jsem ji malou, i když se týkala tolika let. Velká by musela obsahovat mnohem více hříchů…

Žák Jaroslav stále učitelem

Ve druhé polovině 60. let byla už společenská situace tak příznivá, že si Literární noviny mohly dovolit otisknout můj článek k nedožitým narozeninám Jaroslava Žáka. A v roce 1968 časopis Impuls mou recenzi k 19. vydání Študáků a kantorů (v nákladu 70 000 výtisků).

Článek v Literárních novinách z roku 1966 měl titulek Škola nám jaksi ztuhla, podtitulek A Jaroslav Žák chybí. Text vyhlížel takto:

Existují autoři, které po letech znovu „objevujeme“ a kterým pak splácíme „velký dluh“. Jsou jiní, kteří ve své době zářili jako meteor a jako meteor zase zanikli. Zdánlivě to je případ středoškolského profesora Jaroslava Žáka, autora velmi úspěšných knih, i zfilmovaných, autora dnes nevydávaného, ale nikoliv zapomenutého. (V těchto dnech by se dožil šedesáti let.) Poslední kniha, která mu přece jen vyšla těsně před smrtí, byla Bohatýrská trilogie, napsaná spolu s V. Radou.

Je možné, že kdo neměl vztah k Žákovi, už si ho nevypěstuje – mnoho lidí má mnohem raději opravdové detektivky a kovbojky než parodie na ně. V Žákově tvorbě je však oblast, pro kterou nemůže na něho nikdy zapomenout generace kolem čtyřicítky. Autor se stal pro tuto generaci určitým pojmem. Při vzpomínce na jeho knihy mají čtenáři takový vděčný pocit za to, s jakou chutí je kdysi četli. Patří k jejich mládí zrovna tak jako třeba Šrámek. Šrámek = Stříbrný vítr, Žák = Študáci a kantoři.

Nebylo středoškoláka, který by neznal tuto knihu, o níž se později často prohlašovalo, že je to hanebný paskvil, urážlivý obraz školy, neodpovědné zlehčování školního vzdělání (byť šlo o satiru) a autor že už dávno nemá co říci mladým lidem vzdělávaným v socialistické škole. Ano, stačí přirovnání: dnes nevidí žák v učiteli protivníka, nýbrž nejbližšího přítele, rádce, pomocníka. Dnešní profesoři vědí, že hlavní cíl je žáky naučit, nikoli nachytat při nevědomostech. Žáci se už nesnaží obelhat své učitele, neboť nežijí ve stavu trvalé úzkosti, že se něco zapomněli naučit. Neexistují protekční děcka. Ředitelé nesledují své podřízené s hodinkami v ruce, nýbrž navozují ve škole tu nejsrdečnější atmosféru. Už se na školách neustále nevyplňuje a nedoplňuje, aby se naplnilo, co předepsáno jest. Zachmuření třídní už o přestávkách nepřijímají stížnosti na zpustlost svých tříd. Dobrovolná kázeň je rozvinuta na nejvyšší možnou úroveň. Poezie se klopotně nerozbírá, filologové už nepasou po ypsilonových chybách. Školy se už neděsí návštěv inspektorů; je to pro ně pedagogický svátek. Rodiče neužívají hrozeb a úskoků, ale srdečně s pedagogy spolupracují. Škola netrvá od osmi do jedné – žákům byl umožněn delší pobyt. Neexistují hovorny – rodiče mají možnost konzultovat s pedagogy přímo na chodbách. Ani Žákova otřesná vize o tom, jak v budoucnu svižný pan ředitel bude předsedat konferenci samých žen, se nesplnila – předsedá většinou žena. Z toho všeho je vidět, jak neaktuální je tato kniha.

Ve Študácích a kantorech se autor vysmíval pedagogům, zesměšňoval je a znevažoval jejich poslání. A měl s tím velký úspěch (za necelé dva roky šest vydání). Trpěla tím autorita pedagogů? Je zvláštní, že právě generace, která tak nadšeně přijala tuto knihu, na mnoho svých profesorů dodnes vděčně vzpomíná. Dnes jsou pokusy autoritu učitele chránit zákonem, alespoň pokud jde o jeho negativní obraz v literatuře či publicistice. Prozatímní výsledky nejsou radostné. Problém je v něčem jiném. Snad v tom, že mladí lidé chtějí vidět ve svých učitelích především lidi. Jaroslav Žák, samozřejmě v nadsázce, ukazoval vady a nectnosti vychovatelů, a tak je vlastně studentům přibližoval, neboť chybovat je lidské.

Dnes se hovoří spíš jen o nesmírně důležitém poslání pedagogů. A v umění většinou vystupují buď jako mučedníci, nebo bezcharakterní slaboši. Tím se ovšem vzdalují normálním smrtelníkům. Pokud by šlo o schematický obraz v literatuře, nic by se nestalo, horší je to se schematickým vystupováním v životě – možnost působení na okolí je pak menší. Myslím, že by studenti s nadšením uvítali zprávu, že jejich profesorka jezdí na tramp a jejich profesor nedávno vybílil hospodu. Mohli by zvolat: Ejhle, člověk! (Svou autoritu by tím určitě profesoři neztratili.)

Vždyť o čem podává svědectví stále přitažlivé představení Študáků a kantorů v Divadle SKN a úspěch stařičkého filmu Cesta do hlubin študákovy duše (místy dost naivního)? Svědčí především o přítomnosti určité tradice a touze vidět školu v jiném světle, neoficiálním.

Zkuste vydat dnes knihy s názvem Maturita na krku, Škola v nedbalkách či Vzpoura III. B. Půjdou na dračku. Mladí lidé potřebují literaturu, která by školu ukázala v poněkud odlehčené podobě; škola nám jaksi ztuhla. To, co se v ní děje, je smrtelně vážný vzdělávací proces, který nelze brát lehkovážně – tady není místo ani čas na nějakou legraci. Bohužel. A co dělat? Vydávat jednu Žákovu knihu za druhou? Obávám se, že škola přece jenom je jiná, než bývala. A snad by se našli noví autoři študáků a kantorů v epoše socialismu, tedy o soudruzích študácích a soudruzích kantorech.

Noví autoři by se snad našli; já sám jsem snil o tom, že se stanu žákem Jaroslava Žáka, ale nenašla se už gymnázia. Tyto školy buržoazního typu, kterými buržoazie upevňovala své panství, se změnily na jedenáctiletky a později na esvévešky. A z pánů profesorů se stali jednotní soudruzi učitelé.

Své satirické knížce o škole 50. a 60. let jsem dal název Laterna pedakomika; vyjít už nemohla, skončila v jakémsi normalizačním šuplíku či skladu.

Teprve po letech jsem si uvědomil, že jsem se při psaní dopustil hlubokého omylu. Je naprosto zbytečné psát satiru na jevy, které jsou absurdní samy o sobě a nejpůsobivější a nejpřesvědčivější jsou právě v autentické podobě. Já psal satiru na články v Učitelských novinách, na projevy školských pracovníků, inspekční zprávy, plány škol, hlášení o akcích školy na obvod, výchovných cílech, probírání literatury, zkoušení a spoustu dalších věcí, zatímco jsem měl jen pečlivě shromažďovat výstřižky a jiné autentické materiály.

To by vás, milí čtenáři, pobavilo nebo rozhořčilo víc než ta různorodá mozaika, kterou teď dávám pracně dohromady.

Nejabsurdnější dění jsem zažil na jedenáctiletce, kde jsem pobýval tři roky. Nápaditý soudruh ředitel ve spolupráci s agilním skupinovým vedoucím pionýrů vymýšlel jednoměsíční přitažlivé akce, např. Měsíc soudružského vztahu ke starým lidem. Pionýři kreslili obrázky pro obyvatele domova důchodců. Byla vyhlášena soutěž v převádění stařenek přes křižovatky a uvolňování místa starším v tramvajích. Na tom by nebylo nic špatného, kdyby zároveň pionýři neobdrželi sešitky, kam se měli obsloužení staří lidé podepisovat. A někteří pionýři ty podpisy vyžadovali dost vehementně a k nějakému přetahování o stařenku údajně také došlo. Řediteli jsem navrhl konání Měsíce pravdivých informací, ale neuspěl jsem. Místo toho byl ohlášen Měsíc šetrného vztahu ke školnímu zařízení.

Celostátní akce byly trvanlivější. Rok ateistické výchovy, Rok výchovy k vlastenectví a proletářskému internacionalismu. V roce ateismu hlídkovali pionýři u kostelů, tělocvikáři měli hlásit nositele křížků. Ateistická výchova se měla projevit v každé hodině, byť to byla jedna věta. Při výchově vlastenců se měli odsuzovat žáci s anglickými nápisy na tričku. Pamatuji se, že se i tehdy našlo pár recesistů s nápisem I like FIDEL nebo s ryze českým Piji mléko. Starosti měli třídní s hlášením, kolik vlastenců či bezvěrců ve třídě přibylo na konci roku.

Bdělost před třídním nepřítelem neměla polevovat, jeden inspektor doporučoval učitelům, aby si u vypůjčených sešitů pozorně všímali pijáků, neboť i ty mohou podat svědectví o skutečném smýšlení některých žáků. Tento inspektor se stal později ředitelem a proslul také tím, jak zdůvodnil nedoporučení studenta na vysokou školu. Šlo o syna nespravedlivě odsouzeného a později rehabilitovaného pplk. Rohleny. Ten uváděl svou rehabilitaci, ale ředitel mu oznámil: „My už jsme dál, pane Rohleno. My samozřejmě víme, jak vám bylo nespravedlivě ublíženo. Ale zároveň si umíme představit, jaký vztah má váš syn ke zřízení, které se toho dopustilo…“

Děti tzv. „angažovaných“ rodičů tvořily zvláštní kategorii. Jejich průměrný prospěch se hlásil odděleně od průměru ostatních a běda, bylli horší. Pak se hovořilo o diskriminaci. Nezáleželo na tom, jak jim dopadly přijímací zkoušky, byly stejně přijaty. Jeden takový „angažovaný“ rodič navštívil ředitele a blahosklonně prohlásil: „Ale s tím mým klukem zacházejte jako s normálním.“ Byl jsem u toho a zeptal se otce, zda má invalidního nebo mentálně postiženého syna. Z ředitelny jsem byl vykázán.

Tento ředitel byl zase známý tím, jak naléhavě vyžadoval, aby každý přestupek žáka oznamovaný rodičům byl provázen něčím pozitivním, ve smyslu „Nepíše domácí úkoly, ale má krásný rukopis“. A učitel se měl snažit nachytat žáka při vědomostech místo při nevědomostech: to druhé by přece uměl každý. Jenže v nekompromisním a kontrolovaném boji proti nedostatečným (soutěž mezi školami) a později proti dostatečným (opět žebříčky škol) musel být pedagog nesmírně vynalézavý při kladení otázek, aby nenarazil.

Nahlédl jsem do své už zmíněné satirické knihy. Zkoušení, této „bolestné stránce naší školy“ (podle Učitelských novin), jsem věnoval celou kapitolu. Jsou tam tipy na bezbolestné otázky, např. Kdo založil v Praze roku 1348 Karlovu univerzitu, a návrh, zda by se v písemných pracích neměla podtrhávat správná místa, aby nebyl žák stresován množstvím červeně podtrhaných chyb. Nebylo tam ale autentické vyjádření soudružky inspektorky k tzv. hrubým chybám, které někteří učitelé podtrhávají dvakrát či třikrát, ačkoliv k tomu nevyšly žádné směrnice. Žáci mají být zkoušeni až tehdy, kdy se dá s jistotou očekávat, že látku beze zbytku zvládli a nebudou se dopouštět chyb, dokonce hrubých.

Požadavky na učitele a způsob, jak byla různými orgány řízena jejich práce, měly na svědomí devastaci osobnosti učitele a likvidaci jakéhokoli individuálního přístupu k vyučování.

Ze své satirické knihy, kterou jsem zavrhl, jsem přesto vybral dvě ukázky, vztahující se k tomu, co jsem popsal výše.

SHORA DOLŮ

Ministr k náměstkovi

„…ti naši kantoři by si neměli pořád lámat hlavu pedagogickými problémy – měli by se také starat o svou fyzickou zdatnost – dát si občas do těla… Jistě by to prospělo jim i žákům…“

Náměstek k vedoucímu školského odboru

„Soudruh ministr se domnívá, že bychom se měli zaměřit na tyto tři hlavní body:

1) Zajistit, aby se pedagogové nezabývali pouze pedagogickými problémy;

2) Přimět učitele k tomu, aby se nešetřili a občas si dali do těla;

3) Kontrolovat fyzickou zdatnost učitelů.

Vedoucí odboru k inspektorům

„Je nutné, soudruzi, zajistit důkladnou kontrolu fyzické zdatnosti učitelů, a tam, kde učitel přemýšlí jen o pedagogických problémech a zanedbává jiné povinnosti, vyvodit příslušné závěry. Zásadu „dát si to těla“ pak považovat za prvořadý úkol každého, kdo zaujímá tak významné místo v naší společnosti.“

Inspektoři k ředitelům

„Tak předně je bezpodmínečně nutné různými formami donutit učitele k fyzické zdatnosti a důsledně je přitáhnout i k intenzivní mimoškolní činnosti. Prostě a jasně: dát jim do těla!“

Ředitel k učitelům

„Do týdne mi, soudružky a soudruzi, předložíte plán na zvýšení své fyzické zdatnosti. Upozorňuji, že budu důsledně kontrolovat, jakým způsobem si dáte do těla. Samozřejmě v tom případě můžete počítat s mou podporou. Každý si naplánuje i svou mimoškolní činnost!

Učitelka na okresní pedagogické konferenci o prohlubování fyzické zdatnosti učitelů

„Chcete vědět, soudruzi, jak na naší škole budujeme svou fyzickou zdatnost? K posilovacím cvikům využíváme předně všech přestávek. Z prostředků ROH byly nakoupeny činky různé velikosti a my přecházíme od lehčích k těžším podle zásady J. A. Komenského. Při vyučovacím procesu chodíme ráznými kroky po třídě. Hodláme zakoupit koně na dél a později i koně na šíř, umístit na chodbách a cestou do tříd zdolávat i tuto překážku. Dáváme si do těla, soudruzi, ano, ale víme, proč to děláme!“

V druhém textu je ukázána záslužná činnost kontrolních orgánů, které usměrňují činnost učitelů a dávají jim cenné impulsy pro jejich další práci.

JAK ČLOVĚK PŘETVÁŘÍ PŘÍRODU

Na tabuli je překrásný obrázek jara, v poslední lavici ředitel na hospitaci. Třídou se nese melodický hlas učitele:

„Jaro! Tak krátké slůvko a co všechno se za ním skrývá! Pro mnoho lidí znamená novou naději, nové štěstí. Slunce mateřsky laská probuzenou zem svými zlatými paprsky a ta na jeho něhu odpovídá veselými barvami luk, polí a lesů.

Vpovzdálí na vršíčku se na nás vesele usmívá čistě vybílený malý domek. Do kraje se dívají jeho světlá okna, která pečlivá hospodyňka, stejně jako celý dům, připravila k příchodu jara.

Před chvílí z něho vyběhla malá plavovlasá holčička a teď ji vidíme u potoka. Z dálky se její hlavinka zlatí jako rozkvetlá pampeliška. Dívá se, jak stará husa přivedla své děti na první výlet. Housata plavou za mámou jako šest vypečených buchtiček. Plavou a široce otvírají očka na tolik neznámých věcí! Ani na chviličku nepřestanou štěbetat.

A z břehu se na ně dívá stará, moudrá vrba, pokyvující svěžími proutky. Kolikáté jaro už prožila! Kolik jejích proutků se změnilo na píšťalky k oslavě jara a na pomlázky radostně trestající venkovské dívenky.

U jejích kořenů se ve světle zelené trávě krčí narůžovělé sedmikrásky, ještě nerozhodné, mají-li otevřít své hlavičky naplno vstříc slunci, které jim nedává ještě příliš tepla. A celý kraj je jarní písní, kterou zpívají lidé i příroda…“

Následoval rozbor hodiny ředitelem. „Trochu jste se zapovídal, soudruhu, viďte. Učitel se přece nemůže nechat unést výkladem, musí především zkoumat účinek svých slov, po každé větě. Jen takový výklad má cenu! A kdybyste si více všímal třídy, soudruhu, zjistil byste, že žáci seděli jako pěny. A to není dobré, soudruhu, to není dobré… Kvas musí být, kvas ve třídě! A ten neprobudíte povídáním o sedmikráskách! Bojovnost, soudruhu! Jaro národů, revoluční rok 1848, 1. máj. A ta největší chyba, soudruhu – bývala dříve jiná jara, uvažujte o tom!“

Kvalifikační posudek: „Práce soudruha trpí ještě mnoha nedostatky. Pozornost dětí poutá na podružnější věci a zapomíná na výchovnou stránku vyučování. Nepěstuje u naší mládeže hrdost na slavné revoluční tradice.“

Příští hodinu byla zase hodina jara. Obrázek na tabuli byl stejný, hospitující jiný. Okresní školní inspektor. Třídou se nesl trochu rozechvělý hlas učitele:

„Zahnívající voda v potoce výrazně ukazuje pramalou starost pana starosty o veřejné blaho. Nadutá husa pyšně plove po potoce – vždyť je majetkem nejbohatšího sedláka ve vsi.

Tuberkulózní a podvyživené děvčátko, sloužící u statkáře, se strachem hlídá housata, aby se neutopila. Holčička má na nohou hrubě otesané dřeváky, týrající denně její hubené nožky.

Pytlovitý oblek jen stěží zakrývá vystupující žebra dítěte. Červené hektické skvrny na jejím obličejíčku svědčí o naprostém nedostatku výživné stravy a nesmlouvavě dokumentují neudržitelné životní podmínky husopasek za první republiky. Skrz naskrz zadlužené stavení se jen taktak drží pohromadě. Ze začazených oken uniká typický pach jídla chudých – narychlo vařených suchých brambor, které budou tvořit i večeři těchto chudáků.

Jen stará vrba potěší naše okolí. Je to přímo symbol. Symbol trouchnivějícího kapitalismu, z jehož prohnilého těla vyrážejí mladé výhonky šťastné budoucnosti.“

Pak rozebral soudruh inspektor hodinu. „Hodina nebyla nejhorší, soudruhu, i když měla mnoho nedostatků. Tak nějak chladně, akademicky jste mluvil… Unést jste se nedal… Je přece jasné, že kdo chce zapalovat, musí sám hořet! A soudruhu, proč stále ta minulost? Vás nenadchne náš dnešek? Ano, ano, neděláme si iluze o ideologické vyspělosti našich učitelů, ale nenajít za celou hodinu jediného slova, které by v žácích budilo nadšení, optimismus, zanícení pro smělé činy!? A několik žáků mělo rozvázané tkaničky u bot. Málo dbáte na estetickou složku vyučování, soudruhu!

Soudruh učitel připravil optimistickou hodinu. Obrázek na tabuli byl stejný, na hospitaci krajský školní inspektor. Třídou se nesl unavený hlas učitele:

„V potoce se odráží vedle jedné husy, šesti housat, vrby a holčičky i jasná touha našeho lidu po čistotě vodních toků. Husa i housata celkovým vystupováním dávají najevo radost nad tím, že na naší vesnici se žije lépe a radostněji. Plují vstříc slunným zítřkům, kdy z jejich těl budou v závodních jídelnách čerpat sílu budovatelé naší překrásné vlasti.

Holčička má sice jen proutek v ruce, ale v její fantazii je to páka mohutné a gigantické hydroelektrárny, která jednou bude v těchto místech stát.

I v oblečení děvčátka se odráží náš jasný dnešek. Elegantní dřeváčky, které by mohly holčičce závidět všechny děti z kapitalistických zemí, šála nejmodernějšího střihu, barva blůzky – to vše svědčí o úsilí odstranit i ty nejposlednější rozdíly mezi městem a vesnicí.

Každodenní bohatá dávka kalorií vytvořila na tvářičkách děvčátka přesvědčující fakt výraznou červení. Stavení obílené prvotřídním vápnem obývá několik osvobozených domácností. Z oken se line vůně jakostních brambor, které si budou moci šťastní obyvatelé dopřát i k večeři…“

Soudruh inspektor pospíchal jinam. Na důkladný rozbor neměl čas. Hodinu odmítl, nebyla polytechnická. Své poznatky ale dával k lepšímu mezi svými: „To jsem vám byl jednou na hospitaci u takového… no… chudáka. Chtěl udělat dojem, hovořil stále o jasné a šťastné budoucnosti a udělal z toho trapnou idylku. Ale my chceme z dětí vychovat lidi, kteří se budou umět porvat s nedostatky!

A soudruh učitel připravoval názornou polytechnickou hodinu. Vyřezal housata ze dřeva a rozdal je po třídě. Na tabuli byl obrázek stejný, na hospitaci nebyl nikdo. Soudruzi hospitující museli pomáhat jinde. Třídou se nesl jednotvárný hlas učitele:

„Na obrázku je vrba, z jejíhož dřeva se mohou vyrábět rozličné předměty ze dřeva. Pod ní roste tráva, která když se usuší, dává se do kupek. Housata, až vyrostou, stanou se částečně paštikami z husích jater, nebo konzervami z husích prsíček. Stavba na kopci je důkazem toho, co všechno dovedou pilné ruce člověka. Housata jsou opatřena plovoucími blanami, které jsou uzpůsobeny hlavně k plavání ve vodních tocích, jež jsou často regulovány a na nichž se staví vodní díla.“

Rozbor hodiny tedy nebyl, ale bylo uloženo domácí cvičení. Kdo by nebyl zvědav na ovoce svého úsilí, kdo by se netěšil na výsledky své práce?! I učitel se těšil. Dal si přece poradit od zkušenějších soudruhů. V úlohách teď najde vše. Poetickou krásu jara, to, co dříve lidem bránilo plně se z ní radovat i radost z přítomnosti. S rozechvěním otevřel první sešit a četl:

„Na potoce plavou jako buchtičky housata, která se buď snědí v konzervě, nebo v závodní kuchyni, protože jsou majetkem bohatého sedláka. Podvyživená holčička s vystupujícími žebry a s elegantními dřeváčky se těší na práci v obrovské hydroelektrárně. Na tváři má červené skvrny, které má někdy z hladu a jindy z kalorií. Chudí lidé v domečku jedí vařené brambory k obědu i k večeři, a proto jsou šťastní. Nejvíc se mi líbí Tatra 613, která na obrázku není.“

Študáci a kantoři aneb Schola ludus

Je možné, že některé čtenáře by zajímal text, o kterém druhý nejmocnější člověk tehdejšího režimu prohlásil, že je to „výstavní zobrazení celé naší školy jako odpudivého panoptika hrůz“. O těch opravdových hrůzách, třeba z přijímacího řízení na různé typy škol, se v roce 1964, kdy tento článek vyšel, ještě nedalo psát.

A zde jsou tedy (ve zkrácené verzi) některé velmi malé „hrůzy“.

Cituji z denního tisku:

U většiny mladých lidí se rozvinuly kladné morální rysy budoucího občana socialistické společnosti, převládl vědecký světový názor a vytvořil se pozitivní vztah k našemu socialistickému zřízení a revoluční přestavbě současného světa.

Společenské postavení učitele a jeho význam stále roste, neboť je to především on, který vychovává důstojné a dobře připravené budovatele příští komunistické společnosti.

S klidným svědomím se tedy můžeme věnovat problémům okrajovým, neboť ty hlavní, jak je možné se občas dočíst, jsou vyřešeny. Podíváme se třeba na to, do jaké míry se v naší pedagogice uplatňovala a uplatňuje zásada Komenského schola ludus. Úvod by ale mohla tvořit kapitola o tom, jak škola podporuje u mladých lidí smysl pro humor. Studentská mládež je často obviňována ze sklonů k nevázané zábavě, z toho, že nedovede odhadnout hranici mezi zdravým humorem a destruktivní recesí. Podíváme se na to, jak jí v tom pomáhá škola. Vždyť humor je, jak všichni víme, vzácné koření. Je ho zapotřebí v komplikovaných životních situacích, má vliv na množství životní energie, tvoří důležitou část činorodého optimismu. Nedovedeme si představit lidi moudré bez smyslu pro humor.

Žáci posledního ročníku upravovali svou třídu k maturitním zkouškám. Na jedné stěně bylo heslo UMĚT, UMĚT, UMĚT, na druhé fiktivní výroky slavných lidí o maturitě, například Nerudův „Vším jsem byl rád, ale maturantem?“, Napoleon prohlásil: „Radši na Svatou Helenu“, Sokrates: „Vím, že nic nevím, ale vím víc než maturanti“, Shakespeare: „Mnoho povyku pro nic“ atd. Na čelní stěně bylo heslo SCHOLA LUDUS!

Výzdoba neobstála. Výrok Umět, umět, umět byl nahrazen oním známým trojnásobným Učit se a místo domnělých výroků se objevily autentické: Člověk – to zní hrdě a Za vše, co je ve mně dobrého, vděčím knihám. Zůstalo jen heslo Schola ludus, ale bez vykřičníku, neboť Komenský to bohužel tak kategoricky neřekl.

Je možné, že někdy v budoucnosti bude zaslán do všech škol ferman o „nutnosti zavedení zásady Komenského schola ludus do vyučovacího procesu“. Ředitelé a jejich zástupci budou pověřeni důslednou kontrolou provádění této zásady v praxi, proběhne řada instruktáží a školení o jejím nedozírném významu. Při té příležitosti se zjistí „obrodná síla humoru pro harmonický a všestranný rozvoj mladého člověka“ a my budeme nekompromisně odstraňovat vše, co by se stavělo do cesty této obrodné síle.

Zatím můžeme souhlasit s Miroslavem Holubem, že intelekt, který není schopen hry a který nechápe hru, je intelektem omezeným a zautomatizovaným (což někdy v plné míře platí pro pedagogy). Jde o to, jak říká Holub, abychom si zachovali celé spektrum intelektu. Neboť jinak roste uvnitř ona opuštěná krajina, kde jsou stříleny toulavé kočky a kde se pískání zapovídá.

Přemýšlel někdo z pedagogů o tom, proč se čte stále Jaroslav Žák a proč je takový zájem o film Cesta do hlubin študákovy duše? Nehledají tam mladí lidé to, co jim velmi chybí?

Byl poslední den školy a musel se nějak oslavit. Vyšli tedy ze školní budovy ven, nad sebou deštníky a nápis TEČE NÁM DO BOT, neboť mysleli na maturitu. Jasnozřivci však ihned poznali, že jde o demonstraci proti současné hospodářské situaci. Samozřejmě se potom důkladně prověřovala úroveň komunistické výchovy na této škole.

Je jisté, že atmosféra podezřívavosti a nedůvěry musí zanechat své stopy jak na žácích, tak na učitelích. Ti poslední pak ve snaze předejít sebemenším projevům vymykajícím se školním osnovám projevují takovou dávku bdělosti, že to hraničí se zdravým rozumem.

Slyšel jsem jednu scénku ze školního života nazvanou Na chvíli v pravěku. Kvůli reakci pedagogů ji musím citovat celou.

ON: Prahoj! Kam se pohybuješ?

ONA: Ale jdu si trochu zasamostudovat do pralesa.

ON: To se mi hodí. Aspoň si trochu zaartikulujem. Jak se vůbec máš? Co praškola?

ONA: Už mě to přestává bavit. Maturita na plecích. Radši bych se nevyvíjela! Jó, dřív – to sis zamaturoval z neartikulovaných zvuků a měls pokoj. A teď abys rozlišoval středopatrový a zadopatrový souhlásky!

ON: Je to holt těžký a bude čím dál hůř. Dříve se vždycky našel nějakej rozumnej ptakoještěr a odnes celou maturitní komisi. A teď? Darmo mluvit!

ONA: Hele, co jste dělali včera na pozemku?

ON: Ani se neptej! Hrozně jsme dostali do těla! Zahrabávali jsme dříví. Prej z toho bude někdy uhlí.

ONA: Pračlověče, to bych dělala radši než psát ty nemožný slohy, který dostáváme my. A to si ještě můžeme vybrat: „Jak se těším na dobu bronzovou“, nebo „Jak by měl žít ideální brontosaurus“. A jak se ty snášíš s novou pratřídní?

ON: Radši nevzpomínej! Tuhle jsem přišel o tři neděle pozdě na pratřídnickou hodinu a vona nechtěla věřit, že se mi žákovská zakutálela do propasti. A chce mi dát dvojku z pramravů.

ONA: Každej máme nějaký to trápení. Na mě si zasedla prachemička. Když mě zkouší z rozdělávání ohně, tak mi vždycky podstrčí navlhlý dřevo. A kluk z vedlejší jeskyně, že má nízký čelo a je zarostlejší, dostane nejlepší materiál!

ON: Hele, a baví tě tam aspoň něco?

ONA: Ale jo. Pohanství, to by ještě ušlo. To si užijem. A pak trénujeme skrčenectví.

ON: Tak se měj. Já už musím jít. Támhle vidím pratetu a vona se vyzná v ústním podání. To bude dobrý pro děják.

Když byla scénka předložena ke schválení příslušným pedagogům, byly zjištěny tyto závady: nespisovné výrazy, zlehčování maturitních zkoušek, zesměšňování výrobní praxe a útoky na neobjektivnost vyučujících.

Leckdo by mohl položit otázku: Nejsou to tedy hlavně učitelé, kdo svazují iniciativu žáků? Nejsou to vždy jen učitelé. Budu citovat z výnosu MŠK z 9. 7. 1952 čj. 13 437/52 I/2.

„Vydávání školních (žákovských) časopisů ministerstvo školství a kultury zásadně nepovoluje, protože pro školní mládež vychází dostatek časopisů celostátních.“

V tomto nedomyšleném výnosu se ještě doporučuje, že publicistická aktivita žáků se má proto uplatňovat při sestavování nástěnných novin. V těchto novinách by se měl obrážet život a práce třídy a školy, významné události politického, hospodářského a kulturního života. Nástěnné noviny mají informovat o životě a práci vynikajících pracovníků, úderníků a zlepšovatelů, s nimiž se žáci seznámili, o rozvoji místního jednotného zemědělského družstva, o pomoci školy v budovatelském díle aj.

Časopis by pomáhal i při vyučování. Mohly by se v něm organizovat překladatelské soutěže, vždyť ve škole se vyučuje ruštině, angličtině, němčině, francouzštině, španělštině a žáci jsou schopni překládat ze zahraničních časopisů. Uplatnění školního časopisu na poli kulturním je rovněž nevyčerpatelné.

Tolik se hovoří o výchově k povolání. A kolik příležitostí jen zde by měli mladí lidé, aby si ověřili své schopnosti pro zvolené povolání: budoucí výtvarníci, překladatelé, filologové, historici, badatelé, organizátoři nejrůznějšího druhu, novináři.

Práce s časopisem a ruch kolem něho by pomáhaly odstraňovat dojem mladých lidí, že se jim nevěří, že jsou stále vlečeni někam na provázku. A učitelé by snad sami mohli rozhodovat, zda je ten či onen časopis vhodný pro školu.

Ale nejde samozřejmě jen o časopis. Jde o to, aby se učitel mohl projevovat jako silná osobnost. Ono je někdy těžké vychovávat podle směrnic. Odnáší to autorita učitele i vztah mezi žákem a učitelem.

Tento problém, kterému Jaroslav Žák věnoval tolik místa ve svých Študácích a kantorech, není už pro svou závažnost zdrojem humoru.

Učitelé pod tlakem požadavku o co největší efektivnost vyučování nemají čas se víc zabývat mentalitou žáků. Jen těžce nesou, nejsou-li výsledky jejich práce vidět. Jinak je jaksi málo místa pro jiné vztahy než „odborné“, pro lidské pohovory, besedy. To všechno je zdržování a bylo by to na úkor hlavního úkolu. Žákovský organismus se ale brání, hledá sám východisko. Učitel v tom pak vidí útok na svou autoritu. Každá poznámka na okraj, každý vtip na ni útočí. Přichází ke slovu autorita vynucovaná, v níž se ztrácí nejen smysl pro humor, ale i vzájemné pochopení. Žák nevidí v učiteli staršího přítele, rádce, člověka, který to s ním myslí dobře. Vidí v něm člověka, který ho neustále v něčem omezuje, do něčeho nutí, okřikuje a nerozumí mu. A pro učitele je žák objektem krajně nevděčným, nespolehlivým, na který se musí neustále dozírat, neboť jinak by s chutí mařil jeho v potu tváře vynakládané úsilí.

Četl jsem slohové práce na téma Čím bych nechtěl být (s odůvodněním). Nejvíce se vyskytovala tato zaměstnání: práce na pásu, úředník a – učitel. Důvody u toho posledního: Učitelé jsou málo veselí, pořád někam spěchají a často jsou nervózní. Nebavilo by mě vykládat stále stejné věci, stále něco vyžadovat a kontrolovat. Neustále někoho napomínat, vyhrožovat a známkovat.

Žáci ovšem nemohou vědět, kdo učitele do takové situace dostal. Co oni vědí o nutnosti odevzdávat obšírné učební plány, výchovné plány, přípravy (písemné) na každou hodinu s červeně podtrhanými výchovnými cíli. Co oni vědí o neustálém tlaku školských úřadů na zlepšování prospěchových statistik!

Prospěchová statistika byla hlavním a často jediným měřítkem učitelovy práce. Žáci rychle vystihnou, že učitel nesmí dát horší známky, a jejich pracovní morálka klesá. Učitelům, chtějí-li obstát, nezbývá než za všech okolností psát dobré známky. Každý si vymyslí nějakou praktiku jak zkoušet, aby prospěchová statistika uspokojila školní úřady.

Školy, které vykazovaly horší prospěchové statistiky, byly vystaveny tzv. „hloubkové inspekci“, při níž dostávali vždy svůj díl nejen učitelé, ale i ředitelé. Důsledky této „náročnosti“ byly katastrofální. Vyjádřeno výrazy užívanými ve výrobě – leckde až stoprocentní výroba zmetků.

Učitelé berou plat za vysoce kvalifikovanou práci, ale přemnozí – vlivem poměrů – poskytují za to státu jen o málo více než pedagogický dozor. A marná je dnes každá snaha dovědět se jména těch, kteří jsou odpovědní za všechny neuvážené reformy, za tolikrát předělávané učebnice, kolikeré osnovy, jež se samozřejmě s učebnicemi neshodovaly. Nedovíme se jména těch, kteří nařídili vypracovávat na obrovské plachty celoroční plány a časová rozvržení učiva v každé hodině, kdo je odpovědný za to, že učitelé začali mít strach říkat to, co nebylo v osnovách. Kdo vymyslel nutnost červeně psaných výchovných cílů, třeba u skloňování podstatných jmen rodu středního, kdo odpovídá za to, že ateistická výchova musela proniknout do každého předmětu, a tím se podařilo vzbudit zájem o náboženské otázky, které předtím byly většině mládeže lhostejné, kdo dal pokyny k zahájení boje proti dostatečným, a tím má na svědomí tisíce nerozvinutých talentů, neboť v bitvách proti dostatečným na dobré a velmi dobré neměl nikdo čas a talenty si zvykly nic nedělat a zakrňovat. Kdo vymyslel tu přebujelou administrativu, která nadělala z učitelů úředníky, lidi uspěchané, nervózní a unavené, kteří ztratili všechen smysl pro humor, a tím často i porozumění pro mladé lidi, a tím nese i svůj díl odpovědnosti za to, jaké je nyní máme.

Študentky a kantoři

Toto téma se několikrát objevilo v umění – v literatuře a ve filmu. Obyčejně je zpracováno dvojím způsobem. Buď je vyhlédnutý pedagog nanejvýš čestný a stále odolává svodům studentky, a pak je vystaven její pomstě – musí čelit křivým obviněním z obtěžování či znásilnění, nikdo mu nevěří a okolí jím pohrdá.

Nebo podlehne kouzlu mládí, ztratí hlavu a vlastní vůli, je omotán kolem prstu; sžírán výčitkami svědomí je na tom opět špatně.

V umění je zapotřebí konfliktů – jaká by to byla nuda, kdybychom se dočetli, že studentka občas zajde do pedagogova bytu, prožijí spolu pár příjemných chvil, a zase odejde.

Mohla by být psána i kapitola Študáci a kantorky. Velký ohlas měl například film Všechno, jak má být o vztahu patnáctiletého k sedmatřicetileté učitelce. A já nikdy nezapomenu na svého studenta z prvního ročníku gymnázia, velmi nadaného chlapce, který i se svou láskou, učitelkou ze základní školy, skončil dobrovolně svůj život pod koly vlaku. (Takový vztah snad nemůže nikdy dopadnout dobře.)

Veřejnost se někdy mylně domnívá, že kantoři jsou lovci nevinných dívčích skalpů. Divila by se, jak to bývá jinak, třeba jako sázka: „Holky, vsaďte se, že mi na něj stačí měsíc!“ Vím o dění kolem jednoho tělocvikáře s dobrou pověstí v erotické oblasti. Bylo kolem něho dost rušno, mohl si vybírat. S tím ovšem nemohla počítat studentka, která, mírně řečeno, měla do atraktivnosti velmi daleko. Přesto se chtěla dostat do nejbližší blízkosti vysněného idolu. Projevila velkou vynalézavost: od přátel tělocvikáře si zjistila jeho nejoblíbenější jídla a hlavně nápoje. Pak, když rodiče nebyli doma, pozvala pana profesora na údajně dívčí večírek, jehož měl být největší ozdobou. Byla ovšem jedinou účastnicí – přesto se ta vítaná ozdoba s pomocí vybraných jídel a nápojů smířila s danou skutečností a dívčí večírek dopadl podle představ jeho pořadatelky.

Nutno ovšem říci, že to tak častý jev není, pedagog přece není žádná vzácná trofej, která by byla předmětem závisti těch druhých. Spíše jde jen o to, předvést člověku, který má nad námi určitou moc u tabule či při klasifikaci, že v jiné situaci může o svou převahu přijít. (To mi názorně předvedla jedna moje studentka při tenisovém zápase.)

Nejhorší v této věci je, když se nějakým takovým vztahem baví celá třída. Pedagog ztratí na vážnosti a s autoritou u žáků se může rozloučit.

Obecná úvaha je tedy za námi, můžeme přejít už jen k dalším příkladům z praxe. Pro začátek jeden drastický:

Sborovna, velká přestávka. Profesorky míchají lžičkou v jogurtových kelímcích, pár mužských kolegů listuje v denním tisku. Dveře se prudce otevřou a v nich stojí na první pohled bohyně pomsty, pěkně rozkacená. Už její první slova dokazují, že dojem byl správný: „Támhle sedí ten… (řekněme sukničkář). Holka mi tvrdila, že jede s třídou na brigádu, já jí napeču spoustu řízků a von je přes víkend všechny sežral!“ a zamávala prázdnou krabicí. A nebohý tělocvikář, jinak zdatný atlet přes dlouhé tratě, si jistě přál být neviditelný. Rozhořčená matka dál dovnitř nešla; konal se soud, kauza – paternita. Studentka popisovala vývoj vztahu a došlo i na detaily – jizvičku na penisu tělocvikáře. Ten se chabě bránil, že mu „len tak vybehol“ (při volejbale). Ach, jak se pak nenávratně vytratí ty opojné chvíle milostné závratě s přítulnou dívčinou… A chvíle v soudní síni varují víc než desatero božích přikázání s případnými božími sankcemi…

Nabídnu raději něco méně drastického, z vodáckého zájezdu. Pan profesor podnikl ve volném odpoledni vyjížďku po řece s několika spoře oděnými studentkami. Měl s sebou kameru, neboť chtěl natočit dokumentární film o přírodních krásách. Aby byl film co nejvíce přírodní, odložily dívky i poslední část oděvu. Záběry pádlujících dívek se střídaly se záběry okolní přírody. A pak filmujícího pedagogaumělce, který měl smysl pro působivé detaily, napadlo točit přírodní krásy z neobvyklého úhlu: skrze rozkročené dívčí tělo. Záběr, kterým mohl filmař vstoupit do dějin kinematografie. A zatím místo toho vstoupil do soudní síně. Celou produkci oznámila dívka, která už se na loďku nevešla. Autor filmu pak musel na dlouhých sedm let opustit pedagogickou oblast a krásy přírody objevovat v jiném povolání.

Tento vychutnavač života bohatého na radosti i průšvihy se pak na dráhu pedagoga zase vrátil a oslavil na ní v plné síle i své sedmdesátiny. Něco tak velkolepého jsem dlouho nezažil. Oslavenec přicházel do školy dlouhým špalírem dívek oděných podle jeho vkusu (spoře, byl červen), které mu odevzdávaly dary a nastavovaly tváře k polibku. Na školním hřišti nejohebnější profesorky na jeho počest zacvičily gymnastickou skladbu. Studenti v mnoha živých obrazech předvedli typické ukázky z jeho života – od mládí po současnost. Dostavili se i bývalí absolventi a zhlédli výstavku z tělocvikářova pestrého života. Uvažoval jsem o tom, čemu vlastně se tady tím vším vzdává hold. Došel jsem k názoru, že se zde slaví jubilantův velmi pozitivní vztah k životu a jeho neutuchající zájem o věčně přitažlivé ženství…

Ještě se chvíli zastavme u jiné situace – když vše dospěje k šťastnému konci a někdy po maturitě si pan profesor bere svou žačku. Na jednom lyžařském zájezdu, kde jeden takový pár pobýval, jsem z úst manželky uslyšel mrazivou větu: „Dej si pohov, starouši, tady už nejsi ve třídě!“

Já vím, v ložnici, ale nejen v ložnici, v běžném životě vládnou jiné zákony než ve třídě. A dřívější obdivné pohledy upřené ke katedře přivolat zpátky už nejde… Je mi tě líto, starouši…

Tak tohle jsem naštěstí nezažil. Ale něco maličko podobného jsem zažil v roli tchána. Moje studentka si vzala mého syna. A sama se doznala k tomu, jak mě ve třídě zbožňovala. Dívenka s tváří andílka… A vlastně to jí zůstalo, ale jak mě umí dnes rázně zkritizovat, i za vlastnosti či chování mého syna, které samozřejmě zdědil po otci…

Když už je zmínka o mně, uvědomuji si, že přišel čas, abych dění zaměřil i na svou osobu. Nechci se šetřit. Opravdu jsem si umiňoval, že musím být naprosto imunní vůči půvabům svých žákyň, neboť je pro kantora nedůstojné mít s nimi nějaké pletky; třikrát za čtyřicet let jsem tuto zásadu porušil.

(Jednou jsem se zamiloval na maturitním večírku do krásné a inteligentní studentky – ale to sem nepočítám, když tři dny už nebyla mou žákyní. Prožili jsme spolu moc pěkné chvíle na koncertech a v divadle. Ještě dnes má v moci moje srdce, když na koronární jednotce sleduje jeho arytmii a nedomykavost.)

Ten první případ snad ani případem nebyl. Seděla ve třetí lavici u okna, oči většinou sklopené, tím více vynikly její dlouhé černé řasy. Když se na mne náhodou zadívala, měla pohled nevinného andílka, kterému ještě nic neřekli o existenci ďábla. Jednou týdně jsme měli češtinu první hodinu a já jí dával do lavice milostnou báseň, kterou jsem pro tuto příležitost vyhledal. Můj plán byl rafinovaný. Začít těmi jemnými verši, jako jsou třeba v Seifertových Pantoumech o lásce, a postupně přidávat ty vášnivější. Poslední už měly obsahovat rozvinutou smyslnost. Jak bude reagovat? Změní se trochu její pohled? Těšil jsem se také na její ruměnec.

Tento zhýralý plán došel sotva do poloviny, když přestala chodit do školy. Ptal jsem se třídní profesorky, co jí je. To se ještě neví, odpověděla trochu záhadně. Za týden se to vědělo. Utekla z domova s nějakým montérem. „Vzala poezii do svých rukou,“ komentovala to později manželka. „Nechtěla čekat na ty tvoje básničky!“

I nejvýraznější vzpomínka na druhý případ není právě radostná. Měl jsem s ní za sebou několik hezkých procházek po Krčském lese; přišla předvánoční doba a já vymyslel něco hodně lyrického. Zajel jsem si do Brd, zašel do hloubi lesa, vybral jeden pěkný stromek a na místě ho ozdobil. Stříbrné šišky, červené houbičky. Pod stromek jsem do mechu zahrabal v igelitu zabalenou knížku. Druhý den jsme tam jeli, napadlo trochu prvního sněhu, který podtrhl poezii této chvíle. Jenže ten poprašek patrně zavinil, že to včerejší místo ne a ne najít. Rejdil jsem po lese jak jezevčík, ale marně… Nevím, mámli pokračovat, i když to pokračování mělo velmi daleko od poezie. Patrně nervozita z usilovného hledání vykonala své – přepadly mě silné žaludeční potíže. A zase jsem běhal… „Měl ses přitom chytit do želez a hajný tě měl najít tak za dva dny,“ přála mi manželka, když jsem jí to jednou vyprávěl.

Tato příhoda mi zařídila naprostou imunitu na celé čtvrtstoletí. A pak přišel poslední případ, trochu zvláštní a netypický. Ve škole mě navštívila matka jedné šestnáctileté žákyně a vypověděla následující: Vždycky si myslela, že má citově nerozvinutou dceru. Nikdy si nechtěla sednout na klín, nenechala se hladit, nepřišla se pomazlit ani jako děcko. Netušil jsem, kam míří, co po mně bude chtít – abych jí domluvil nebo jí doporučil literaturu, která by ji citově rozvinula? Nic takového! Matka pokračovala: „Měla jsem obavu o její budoucnost. Že se snad nedokáže ani zamilovat. A pak jsem objevila její zápisky. Tolik vášnivého zaujetí pro jednoho člověka! Nikdy nikdo jiný, on je pro ni jediný na světě!“ No, nebudu čtenáře napínat, byl jsem to opravdu já.

A matka po mně chtěla něco mimořádného – měl jsem její dceři dokázat, že nejsem žádný polobůh, ale normální člověk. „To snad vidí,“ zasmál jsem se. „Horší by bylo dokazovat, že jsem polobůh.“ Znovu mě přesvědčovala, abych to zkusil. Má totiž strach, aby její dcera neztratila kontakt se svými vrstevníky. Nevěděl jsem, jak budu svou normálnost dokazovat, ale pro jistotu jsem se zeptal, zda otec studentky je informován. „To nechte na mně,“ odpověděla. Takže není. No, dobře. Ještě jsem se zeptal, mohuli dceru vzít na chatu. Myslel jsem, že couvne. „Dělejte, jak myslíte,“ odpověděla. A problémy mohly začít…

Přemýšlel jsem, co to je být normální a jak to dokázat. Rozhodl jsem se pro chatu, to jsem jí ovšem neřekl: nabídka zněla k projížďce. Asi v polovině cesty se zeptala, kam vlastně jedeme. „No přece na chatu,“ odpověděl jsem. Viditelně se znepokojila a přestala mluvit. Za chvíli se zeptala, co tam budeme dělat. „Ty nevíš, proč si starší pánové vozí na chatu mladé dívky?“ „Aby jim trochu uklidily,“ snažila se žertovat. Zasmál jsem se. Ani netušila, jak moc se přiblížila nejbližší budoucnosti. Přijeli jsme na chatu do Řevnic, ona zůstala sedět. „Ty nebudeš vystupovat?“ „Proč, mně se tady dobře sedí.“ „A kdo bude vyplejvat tu mrkev,“ položil jsem řečnickou otázku. Vyskočila jako srnka. Když se ukázalo, že práce s mrkví není žádná speciální milostná předehra (přešli jsme na celer), pracovala s takovým elánem, že jsme vypleli i další záhony. Dojaly mne její láskyplné pohledy. „Neplním svůj úkol, tohle normální není,“ pomyslel jsem si právem.

Jeli jsme domů. Celou cestu švitořila, občas mi dala hlavu na rameno a pohladila ruku na volantu. Já jsem spíše mlčel a cítil, jak moje náklonnost k ní pomalu roste. Všemi smysly jsem vnímal ten dívčí svět, její city, její myšlení. Byl jsem ztracen. Nedokázal jsem jí říct: „Nechme toho, nemá to cenu, k ničemu to nepovede,“ když cítíte, že to cenu má…

Jeli jsme na jarní chmelovou brigádu. Drátkování je otrocká práce. Dostanete dlouhou tyč a nahoře na konstrukci musíte zaháčkovat drát, aby lodyhy chmelu měly po čem šplhat. Hrozně bolí ruce a také za krkem. Chvíli jsem to vždycky zkusil, ale většinou jsem chodil po poli a hledal ji očima. U sebe jsem měl zásobu háčků, aby studenty zbytečně netížily v kapse. Ona si jich brala jen pár, aby mohla chodit častěji. Seděl jsem na kraji chmelnice, ona přišla, vzala mě za ruku a tou druhou háčky dlouho vybírala…

Chtěli jsme být chvilku sami, a tak jsem navrhl hřbitov. Kdyby pršelo, tak ten domeček v jeho koutě. (Byla to samozřejmě márnice, kterou nejdříve proslavil Erben a později J. Schmitzer.)

Na hřbitov jsem zašel ještě před večeří podívat se, jak to v márnici vypadá, případně tam trochu poklidit. Petlicí byl jen kousek drátu a žádný nebožtík uvnitř nebyl. Po večeři začalo pršet, a tak jsme v márnici nějaký čas mlčky stáli a poslouchali déšť. Pak přestalo pršet, jen mžilo. Šli jsme tím mživým večerem, občas se zastavili, ona mi dala hlavu k rameni a já dýchal do jejích mokrých vlasů. Já mlčel, ona pronesla jedinou větu: „Kdybychom tak byli na světě jen my dva…“

Druhý den navečer za mnou přijela moje žena. Vzal jsem ze světnice dvě deky a šli jsme k autu, abychom si zajeli někam na lesní cestu. Ona to viděla a dívala se za námi… Konečně jsem předvedl, že jsem normální člověk...

Druhý den ráno jsem ji našel sedící vedle svých dveří. Hlavu měla skloněnou na kolenou a slyšel jsem ji říkat: „Nic nemá cenu, nic nemá cenu…“

Když jsem se s ní po letech setkal, byla to sebevědomá žena, inženýrka, za muže měla lékaře. S despektem vyprávěla o svém pracovišti. Čekal jsem, že řekne pár slov o márnici a chmelových háčcích. Nevzpomněla si. Takže asi vzpomínám jen já…

Rodiče a kantoři

Redakce Literárních novin mě ve druhé polovině 60. let požádala, abych napsal článek o vzájemných vztazích rodičů a školy. Zalistoval jsem ve Študácích a kantorech, jak o nich píše Jaroslav Žák v kapitole Otcové, matičky a rodičové vůbec, sdružení i jednotliví. Cituji:

Ve svém boji proti kantorům jsou žáci podporováni údernou skupinou svých p. t. rodičů. Je to pomoc více než vydatná, neboť mezi rodiči jsou osobnosti vlivné, vysoce postavené, veřejně činné a vůbec hrůzu budící. Spojí-li se tým významných činovníků v rodičovském sdružení, představují velmoc, s kterou musejí kantoři vážně počítati. Není sporu o tom, že kdyby rodičové postupovali svorně, co homogenní, výborně vyzbrojená jednotka, byli by kantoři smeteni jako plevy, aniž by se pokusili o vážnější odpor. Této impozantní jednoty však nebude nikdy dosaženo, neboť každý rodič dělí studující dítky na dvě přesně ohraničené kategorie. Skupinu prvou tvoří vlastní dítko rodičovo, jež oplývá dary ducha v míře zázračné, které je předurčují k velikým věcem. Je však zabedněnými kantory nepochopeno a nedoceněno. Rozvoj dítka je brzděn zejména tím, že většina prófáků na něm sedí. Snaží se tudíž rodič, aby pomocí rodičovského sdružení odstranil překážky, jež se staví v cestu jeho dítku na vítězné dráze životem. Ke druhé skupině patří všechna ostatní děcka, která jsou podle názoru rodičova přiblblá a neschopná, jsou kantory protežována a mírně posuzována. Mělo by se s nimi pořádně zatočit a co nejvíce je nechat propadat, aby nebránila vlastnímu dítku v svobodném rozvoji.

V prostičké víře v geniálnost a světové poslání svých dítek pronásledují rodiče kantory po celém ústavě, přepadají je na ulicích, dávají je do novin, vnikají do jejich příbytků, koří se jim a vyhrožují, neboť prófové jsou jedinou překážkou, která stojí v cestě jejich miláčkům, aby dosáhli kýžených met a životního štěstí coby aspiranti s 300 Kč měsíčně.

Chtěl jsem vyjít z tohoto textu a v podobném tónu ukázat, jaká je situace o třicet let později. Jenže v redakci mi předali desítky a desítky dopisů z obou táborů vzájemně se obviňujících, a díky nim článek dopadl úplně jinak. Vyšel v říjnu 1966. (Uvádím ho ve zkráceném znění. Měl název Krátké spojení.)

RODIČE A ŠKOLA

Hlas rodičovský:

„Když se mám dostavit na třídní schůzku, mám pocit, jako bych šla na veřejný pranýř.“

Hlas učitelský:

„Když už mám za sebou třídní schůzku, připadám si jako znovuzrozená. Radši bych chodila k zubaři.“

To rozhodně nejsou hlasy ojedinělé. Charakterizují vzájemný vztah dvou činitelů výchovného procesu, který má svou jednotou utužit spojení rodiny a školy.

Následující citáty z různých dob informují o stavu tohoto utužování:

„Rodina a škola ve vzácné jednotě a vzájemném porozumění řeší společně všechny problémy, které se vyskytují na cestě k jedinému cíli – výchově zdravé a šťastné generace.“

„Nutným předpokladem pro zdárnou výchovu mládeže je jednotné výchovné působení rodiny a školy. Tam, kde oba tito výchovní činitelé dobře spolupracují, jsou výsledky dobré.“

„Škole by pomohlo, kdyby alespoň v rodinách, které mají všechny předpoklady svým společenským postavením pochopit zásady komunistické výchovy, se neobjevovalo jednání odporující potřebě lepší spolupráce učitelů a rodičů.“

„V poslední době docházejí na různé instituce četné stížnosti, které ukazují na nezdravé jevy ve vztazích mezi učiteli a rodiči.“

„Rodina a škola jsou dva antagonistické tábory, žijící v neustálém napětí, které přechází někdy až do otevřeného nepřátelství.“ (Tento citát je vymyšlený, byl bych rád, kdyby přeháněl.)

Kde má vůbec počátek tato disharmonie? Ještě než začne dítko chodit do školy, u mnoha rodičů, třeba i proti jejich vůli, vzniká pocit nedůvěry vůči škole a averze vůči učitelům. Jsou tu přece zkušenosti známých, neustálé změny v oblasti školství atd. A rodiče shánějí informace o škole, kam dítě půjde, o učitelce, kterou bude mít. Vadí jim, když je mladá („ti dnešní mladí jsou přece tak neodpovědní!“), vadí jim, když je stará („bude už nervózní a nebude mít s dětmi trpělivost“). Rodiče by si chtěli sami vybrat školu (je to něco podobného jako s volbou lékaře).

Tato předběžná a předčasná nedůvěra by šla ještě psychologicky zdůvodnit. Je v ní především určitá dávka žárlivosti – dítě mělo dosud jen jednu autoritu, rodinu, a doma trávilo nejvíce času. A teď bude s cizím člověkem takovou dobu; bude mu vydáno na milost a nemilost. Bude mu vůbec rozumět? (U rodičů, jejichž děti prošly jeslemi a mateřskou školou, nejsou obavy tohoto typu tak výrazné.)

Strach o další vývoj dítěte je celkem přirozený. V tomto věku už se u dětí zřetelně projevují menší či větší závady v charakteru či chování a jejich léčení vyžaduje taktický a citlivý přístup. Bude na to ve škole čas, když je tam tolik dětí? Nebude pedagog postupovat příliš paušálně? Reakce dítěte lze těžko předvídat.

Toto tedy bývají kořeny prvních negativních pocitů rodiny vůči škole. Obyčejně je však ztlumí nebo úplně potlačí poetická událost prvního řádu – první cesta dítěte do školy. Slavnostní pocity – rodičové jihnou; pro první čas, zvláště když se dítěti ve škole velmi líbí, stává se paní učitelka bytostí nedotknutelnou. Všechno klape; paní učitelka nešetří jedničkami, jiné známky zatím nedává, každému dítěti dá příležitost ukázat, co umí, každou chvíli je nějaká pochvala; dítě získává sebedůvěru, je spokojené, do školy se každý den těší.

První komplikace však na sebe nenechávají dlouho čekat. Začínají docela nevinně. Dítě má za úkol nakreslit květiny. S nadšením se pustí do práce, div nevymaluje všechny barvičky. Nemůže ani dospat, jak se těší, co tomu řekne paní učitelka. Paní učitelka tomu neřekne nic. Možná že se jí to nelíbilo a nepostřehla oči doširoka otevřené a čekající na pochvalný údiv, možná že úkoly sebrala a pak se na ně nestihla podívat, možná že měla nějaké velké trápení ten den a neměla náladu na pochvaly. Dítě je zklamané; doma má pak odpovídat na otázku, jak se to paní učitelce líbilo. Dítě mlčí, a jeli toto smutné mlčení podmalováno případnou slzou, je zklamání rodičů dvojnásobné. Nepodceňujme tyto maličkosti. Snad není těžké takovou situaci napravit – telefonicky, pohovorem před vyučováním; paní učitelka řekne: „To mě ale mrzí, já to hned spravím“ – a je opravdu vše v pořádku. Jestliže ale chladně řekne: „Nezlobte se, ale já jich mám na starost čtyřicet,“ začne ono citované napětí mezi rodiči a školou. A staneli se to ještě párkrát, rodina zobecňuje: srážení dítěte, potlačování iniciativy, brzdění vývoje atd. Škola se začne „hlídat“, čeká se na sebemenší příležitost k zásahu či k shromáždění materiálu o neschopnosti učitele či školy.

PRVNÍ KONFLIKTY

Potíže nastávají i při prvních přestupcích dítěte. Učitelka si stěžuje, že se dítě baví. Doma je vyšetřování; probíháli příliš útočně, dítě chce vyváznout se zdravou kůží a hledá výmluvy. A nyní nastává to velké dilema, které rodiče provází po celou školní docházku: komu věřit, na čí stranu se postavit. Rodiče většinou vědí, že by neměli snižovat autoritu školy – ale co když má dítě pravdu? Doma přece nezlobí! (Je opravdu možné, že chování dítěte doma se diametrálně liší od chování ve škole. Rodina je zde totiž ve značné výhodě, rejstřík možných trestů je mnohem pestřejší a dítě si dává větší pozor.) Obyčejně ale následuje v první etapě výprask. A z obavy před tresty jsou informace dítěte stále subjektivnější. Často je vyslovena žádost o přesazení – odmítneli učitelka, je obviňována za zaujatosti apod. (Mám ale přátele, kteří prosazovali autoritu učitele za každou cenu, což bylo zdrojem neustálého trestání dítěte. Pak se ukázalo, že učitelka potřebuje ústavní léčení.)

Největším zdrojem nepokojů jsou však první neúspěchy v učení a z toho vyplývající klasifikace. A napjaté vztahy či nedůvěra už se mění často v otevřené nepřátelství. Rodičovské otázky typu: „Jak to, doma to přece uměl“, „Proč dostal zrovna ty nejtěžší otázky“, „Proč náš dostal pětku a ten druhý trojku, když uměli stejně“ atd. nemohou nalézt uspokojivou odpověď. Rodiče nevidí na vlastní oči přestupky či výkony svých dětí (někdy by je ani to nepřesvědčilo) a jsou náchylní z neúspěchů obviňovat školu (špatně probraná látka, přílišná náročnost, malá objektivita).

Vypravil jsem se na školský odbor Národního výboru v Praze, na jedno z míst, kde se shromažďují stížnosti rodičů. (Jinak stížnosti dostává i prezidentská kancelář.) Rodiče si předně stěžují na veřejné projednávání nedostatků a přečinů svých dětí. Zdá se, že by na pomoc učiteli měla být vydána příručka Jak referovat rodičům. (Na pedagogických fakultách se v této oblasti neškolí.) Nejvíc stížností je ovšem na nesprávnou klasifikaci: Rodiče si stěžují na nelidský přístup, přetěžování, nepřístupnost, neochotu k přezkoušení. Dost případů je orgány NVP přešetřováno. Šetření pak často ukáže základní neinformovanost rodičů – nechápou nestejnou hodnotu známek, neověřují si výsledky písemných zkoušek, neznají problematiku předmětu.

RODIČE SI STĚŽUJÍ

Je ovšem nutné říci, že ne vždy je škola v právu, když z nedorozumění obviňuje pouze rodiče, kteří jsou házeni do jednoho pytle – omlouvají své děti za každou cenu, jsou k nim nekritičtí, podlamují autoritu školy atd.

Často se rodiče, kteří hledají pomoc a radu (nepřicházejí intervenovat!), setkávají s povýšeností, nadutostí, nezájmem a vnitřním chladem. Rodiče, kteří toto jednání těžce nesou, nepostupují jednotně. Je to podobná situace, jako když člověk jde k lékaři na operaci. Taky by si nechal všechno líbit. Strach z následků pro dítě svazuje ruce. Potom ve školských kruzích panuje názor, že učitel má vždy pravdu, že ve třídě je neomylný jako papež. Asi proto je jich pak řada nedůtklivých, nedůvěřivých, ješitných, neuznalých, nedotknutelných, nevraživých, sobeckých, panovačných a odmítavých. Z největších hrdinů se stávají beránci, kteří křečovitě drtí svou beranici před pedagogickým pracovníkem, a srdce se jim chvěje vzrušením. Jejich dotaz se hodnotí jako opovážlivost, připomínky jako drzost a útok na autoritu. A to se ještě kritizují jen podružné věci – může se například kritizovat skutečnost, že mnoho dětí má už své systemizované místo podle toho, jakou firmu si udělá na začátku? Nevidět snahu dítěte snažícího se o zlepšení patří k těm nejsmutnějším jevům. A slavná zásada náročnosti? Úspěch dnes nespatřují učitelé v tom, že děti něčemu naučili, ale kolik špatných známek žákům dají. Může se člověk zeptat vyučujícího, proč jen nadiktoval známky z písemných prací, aniž žáky seznámil s chybami?

Hodně stížností se vztahuje i k přetěžování žáků na konci každého čtvrtletí, kdy jsou denně zkoušeni z několika předmětů a kdy se to jen hemží samými prověrkami. Žáci jsou zkoušeni div ne na chodbě a s takovým chvatem, že jen zřídka se ukáže skutečná úroveň vědomostí.

STÍŽNOSTI UČITELŮ

A kolik dílů by měla Černá kniha o rodičích? Kdyby jen Učitelské noviny ze svého archivu poskytly materiál! Jak postupovat, když rodiče bez rozpaků omlouvají jakoukoli absenci (i potulky na ulici) jen proto, že stojí s dětmi „na jedné barikádě“ proti škole. Jaké demagogie používají ve svých stížnostech na školních úřadech! Jak těžká podezření umějí vykonstruovat třeba z drobností… Kde jsou ty časy, kdy Jaroslav Žák psal o nebohé matičce, kterak úpěnlivě žádá neoblomného profesora češtiny, aby jediný nekazil vysvědčení jejímu synkovi, a tímto způsobem přitom obchází dalších šest; kde je stařičký tatíček, povoláním řezník, tvrdící, že synka denně zkouší z řeckých tvarů a chlapec je umí tak dokonale, že i drsný chasník z jatek bývá dojat k slzám… Dnes by měl tento autor mnohem širší rejstřík… od těch servilních typů (jen vy mu rozumíte) přes shánlivé (sehnali by i zánovní kolotoč, kdyby vyučující projevil své přání), výhrůžné (já to tak nenechám a to si povíme jinde) a vyděračské (ona si něco udělá), přes řadu dalších až k těm, kteří se snaží ohromit svými funkcemi a postavením. (Žák měl v dotazníku jako povolání otce „pracovník ÚV“ – pracoval tam jako topič.) Šikovný rodič dovede udělat z neomluvené absence neurotický strach z obávaného předmětu – a pedagog je zahrnut hospitacemi, jež to mají dokázat. A kolik nechutných scén už museli pedagogové zažít od rozlícených rodičů, kteří uvěřili bez konfrontace dětem a „šli udělat pořádek“. A psát na pracoviště, aby přivedli rodičeprovinilce k rozumu? Zbytečná námaha, neboť školu má v žaludku téměř každý, i kdyby proti pedagogům osobně nic neměl.

ZTRACENÁ DŮVĚRA

Je to způsobeno jedním závažným faktem: Škola totiž ztratila důvěru jakožto instituce. Přičinila se o to neustálá labilita našeho školního systému, celý ten opatrný návrat k osvědčeným typům škol, což už stálo tolik milionů, nepružnost, změny osnov, učebnic, nesmyslné fermany, bezduché úřadování atd. Učitelé se pak stávají jen vykonavateli, a tím vlastně i oběťmi.

Učitelské noviny otiskly 31. 3. 1966 Dopis třídního – výňatek z dopisu bývalého středoškolského profesora. V závěru stálo:

„Mám příležitost sledovat dnešní školskou praxi a je mi líto těch dětí, které jdou do školy v radostném očekávání něčeho zvláštního, nového, povznášejícího, a zatím se vracejí zklamány, znechuceny a často uraženy tím, jak paušálně s nimi někteří učitelé jednají, jak se naprosto nedbá oněch stránek povahy a vědění, jež jsou dětem vrozeny a potřebují rozvinout. Panuje šablona, která školu znepříjemňuje a výsledky vědění i celkového vývoje narušuje. Potom ty stížnosti na úpadek mravů, nedostatečné vědění a nízkou úroveň vzdělání! Nad tím ať se učitelé zamýšlejí a poznávají především sebe!“

Není to tak dávno, co ta šablona byla zákonem a celostátně se kontrolovala.

Nad šablonou jiného druhu se zamyslel v LN Ludvík Vaculík ve svém Prázdninovém projektu. Článek byl tak závažný a aktuální, že z něho autor raději udělal prázdninové čtení! I tak ale čtenáře vhodně připravil do „nové sezony“. Cituji několik míst: „Mnoho svazků zpuchřelo a zhroutilo se, mezi nimi i svazek mezi rodinou a školou… děcko zavřeme do místnosti a tam mu vysvětlujeme, jak vypadá dvůr… Místo pravého života podstrkujeme dětem život zprostředkovaný… rodiče musí záměrně a násilně brzdit zájem děcka o písmena, jen aby si škola přišla na své… čemu se děcko učí ve škole několik prvních roků, naučilo by se každým jiným způsobem mimo školu za polovinu té doby. Zbytek stejně padne na ukázňování tříd a na násilné srovnávání letor a mozečků do stejné roviny, takže později vcelku nezavadíte mezi lidmi o zajímavého člověka.“

A rodiče – čtenáři se ptají: „Takové škole bychom měli důvěřovat?“

Za svou osobu musím říci, že s velkou většinou rodičů jsem vycházel velmi dobře, kontakty většinou nebyly přerušeny ani poté, co děti odmaturovaly. Byl jsem zván na svatby jejich dětí, dodnes se scházíme a při sklenkách vzpomínáme na doby minulé.

Rodiče dokážou být vděční a uznalí, získat si jejich důvěru není těžké. Když se přesvědčí, že máte pochopení pro jejich rodičovské starosti a že to s jejich dětmi myslíte dobře, nedají na vás dopustit. A dovedou ocenit i případnou odbornou způsobilost. A já jim na tomto místě za všechno děkuji.

O autorovi

Miloš Hoznauer se narodil 21. září 1929 v malé Polabské vesnici Drahelice. Po absolvování nymburského gymnázia vystudoval na Filozofické fakultě UK v Praze obor čeština a ruština. Tyto pedměty vyučoval po více než čtyři desetiletí na různých typech středních škol.

V 60. letech se stal veřejně známý i díky svým článkům v Literárních novinách. Podle jeho reportáží byly natočeny některé filmy Zvědavé kamery. Několik let působil i na katedře literatury Filozofické fakulty. Těsně před sovětskou invazí odevzdal do nakladatelství Československý spisovatel rukopis své první satirické knihy o socialistickém školství.

Už nevyšla a autor se stal na dvacet let zapovězeným.

Druhá satira Do posledního dechu vyšla v samizdatu.

Po roce 1989 přednášel na Pedagogické fakultě o exilových a samizdatových autorech. O některých vydal malé monografie.

Je autorem literárních příruček Dobrodružství s literaturou a Maturita z češtiny, spoluautorem učebnice a čítanky Literatura po roce 1945.

Nyní se věnuje publikační a přednáškové činnosti.

Table of Contents

Malá zpověď

Žák Jaroslav stále učitelem

Študáci a kantoři aneb Schola ludus

Študentky a kantoři

Rodiče a kantoři

O autorovi