Tiráž

© Stanislav Komárek, 2008, 2010

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Vydalo v roce 2010 nakladatelství Dokořán, s. r. o.,

Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz

(pdf - 399. publikace, 15. elektronická; epub - 401. publikace, 16. elektronická; mobi - 541. publikace, 76. elektronická).

Vydání druhé, v elektronické podobě první.

Sazba Jindřich Hoch a David Greguš.

ISBN 978-80-7363-338-7 (pdf)

ISBN 978-80-7363-339-4 (epub)

ISBN 978-80-7363-479-7 (mobi)

Obsah

Tiráž

Motto:

Úvod

Asia Minor

Dervíši

Stambulská vánoční imprese

Zlý pohan do něho zakrojí…

Duše Orientu

Perské listy

Lidé v árijském rejdišti

Perské duše

Země

Persie a Rus

Krajina a sny

Laser a smrž

Tam na stráni jsou schováni…

Panství půlměsíce

Prorokovali proroci…

Nebe nad Bagdádem

Indie poklepem i poslechem

Krajina

Lidé

Indie koloniální

Indie postkoloniální

Náboženství

Indické duše

Jungova Indie

Povaha Jávy

Země a dusno

Javánci

Tradiční vládcové

Bornejská odbočka

Oštěp a čip

Prales

Lidé v pralese

Příroda ochočená

Cameron Highlands

Multietnické rejdiště

Za Velkou zdí

Lidé

Země

Jazyk

Náboženství a menšiny

Společnost

Motto na závěr:

Na periferii Říše středu

Tajemství čínského pokoje

Matriarchát v praxi

Nebeský mír

Závoj a tao

Úsměv osvíceného

Doba čínská

Konvergence

Souboj tygrů

Fenomén Mao

Tchaj-wan

Tibet – náš vzor?

Tibeťané

Plošina a život na ní

Tradice

Kláštery

Současnost

Vietnam

Nippon Koku

O autorovi

Motto:

Do Asie jezdíme proto, abychom viděli, jak bizarní, na pouhé konvenci založené a často škodlivé jsou tamní zvyky. Když přijedeme, vidíme pak, jak bizarní, na pouhé konvenci založené a často škodlivé jsou zvyky naše.

Úvod

Tato kniha představuje po vydání Zápisků z Okcidentu druhý díl souborné redakce esejů s cestopisnou tematikou, obírajících se různými kraji a jejich svérázy a vydaných porůznu v periodickém tisku i ve čtyřech sbornících v letech 1993–2008 (u těch, které zde nevycházejí v knižní podobě poprvé, už není uvedeno periodikum, ale jen rok vzniku a zkratka sborníku: Pitevní praktikum pro pokročilé /PP/; Petrov, 2000 /1. vyd. Vesmír, 1995/, Mír s mloky /MM/, Petrov, 2003; Leprosárium /LS/, Petrov, 2005; Hlavou dolů /HD/, Dokořán, 2006 /1. vyd. Vesmír, 1999/).

Hranice mezi oběma zájmovými oblastmi je tu stanovena velmi nezvykle – Okcident sahá až k Uralu a Bosporu, byť podle přísnějších kritérií končí už na linii Terst–Petrohrad. K tomuto podivnému dělení vedly v zásadě dva důvody: prvním a nejdůležitějším byla nutnost rozdělit eseje do dvou zhruba stejně objemných svazků – srdce mne táhne přece jen jaksi víc na Východ – druhým přesvědčení, že dědicové Byzance přece jen nějak k Evropě patří, byť by se jistě bylo možno držet zásady, že Západ končí zároveň s katolickou či protestantskou tradicí a ta ortodoxní už je Východem jako řemen. Zde jsou k „Východu“ přiřazeny země islámské počínaje Tureckem, aby eseje o nich tvořily jeden blok, byť Istanbul k Evropě také nedílně patří: svět jako celek je ostatně taky jen jeden, nedělitelný.

Tento svazek se týká prakticky jen Asie, mého světadílu nejoblíbenějšího. Opakovat zde v úvodu to, co bylo řečeno v uvedení prvního svazku, by bylo nadbytečné, a laskavý čtenář nechť si přečte příslušnou pasáž tam.

V Praze, v létě 2008, Stanislav Komárek

Asia Minor

Název Malá Asie naznačuje, že někde k ní paralelně bude existovat i Asie „Velká“, stejně tak jako Velká Británie implikuje existenci Británie „Malé“ (Bretaň). Malá Asie je skutečně mikrokosmem, který jako by ve zmenšeném měřítku zahrnoval většinu aspektů její nesrovnatelně větší sestry. Zejména se to týká typů krajin a vegetačních pásem. Dnešní Turecko je nesrovnatelně krajinářsky i vegetačně rozmanitější než většina úměrně velkých ploch v Evropě (svým uspořádáním jednotlivých pásem i bohatstvím na náhorní roviny či téměř roviny se nejvíce podobá snad tak Pyrenejskému poloostrovu). Často velmi blízko u sebe tu najdeme polopouště, suché stepi i lesostepi, jehličnaté i listnaté lesy mírného pásma, středomořské krajiny i speciální místa typu vlhkých subtropických lesů Kolchidy, Adanské nížiny s kulturami banánů, maloasijské „Šumavy“ Uludagu, slanisek a slaných jezer, bažin atd. To vše na nejrůznějších reliéfech i geologických podkladech, takže vzniká neuvěřitelná pestrost svébytných krajin, z nichž některé kopírují jakýmsi „krajinářským mimetismem“ mnohou středoevropskou předlohu. Vysočina poblíž Düzće se od Českomoravské vrchoviny liší skutečně jen přítomností minaretů. Stejně pestrý byl ještě kolem přelomu století i obraz etnický. Jednotlivé „národy“ či „lidy“, chápané víceméně nábožensky, obsazovaly v osmanské říši různé socioekonomické niky a měly např. i vlastní soudnictví, takže žily jaksi mimoběžně. Kromě „státního“ sunnitskomuslimského „národa“ (kromě Turků i Čerkesové, Arabové, Kurdové, Lazové – poislámští Gruzínci aj.) to byli i Židé, Arméni, Řekové a syrskoortodoxní křesťané (pomineme-li např. chaldejce a další). S tímto po staletí zavedeným stavem udělal rázný konec z Evropy importovaný pojem národního, tj. tureckého státu (v roce 1915 byli téměř vyhubeni Arméni, roku 1922 vyhnáni Řekové, po druhé světové válce pokračuje exodus Židů a syrských křesťanů, nyní jsou zdrojem napětí Kurdové).

Není účelem tohoto článku zde ve zkratce líčit téměř deset tisíc let kulturních dějin řečeného kusu země, kde většina epoch nastupovala podstatně dříve než ve střední Evropě (a namnoze i dřív než ve vlastním Středomoří) a kde fungovaly rafinované, byť v našich očích povětšinou bizarní civilizace už v dobách, kdy se o tom našim zemím ani nesnilo. Země s pradávnou kulturní tradicí se dají poměrně snadno poznat jednak podle různých kulturních rudimentů a atavismů minulých epoch, jednak podle např. rafinované a bohatě rozrůzněné kuchyně či vysoké formalizovanosti a kultivovanosti mezilidských vztahů. Celková i lokální historie je v Malé Asii hluboce zasáknuta v každém místě a jako v ledničce zde často přežily jevy jinde dávno vymizelé. V odlehlých anatolských vesnicích lze dosud místy spatřit zemědělské techniky i domky minulých tisíciletí, s jednotlivostmi až z neolitu dosud nezměněnými, ač hliněnou střechou je prostrčena televizní anténa a hliněnou nádobu nahradil plastikový kanystr. Bohyně-Matka-Země postupně metamorfovala ze své hrozivé podoby až do tvářnosti Panny Marie a jen v Malé Asii (a asi jen právě v Efezu) mohl penzionovaný generál vyprávět Z. Kratochvílovi s naprostou samozřejmostí v špatné němčině: „Artemiš iš unsere gótin“ a bez nesnází vysvětlit Artemidino místo v muslimské hagiologii.

Kamenné falické symboly starých kultur nalezly své pokračování v lesích obdobných útvarů na tureckých hřbitovech, ač tyto mužské náhrobní kameny jsou interpretovány jako stylizovaný turban na sloupu a analogické ženské jako stylizované kytice květin. Freud se totiž v Malé Asii ještě nenarodil (zde teprve pochopíme, že své nevědomí v podstatě vynalezl, téměř jako Edison žárovku). V dnešním Turecku se píše zhruba rok 1900 a tisíceré symptomy tomu napovídají. Prakticky každý Středoevropan, který se z Turecka vrátí, je nadšen. Našel tam totiž obraz minulosti, dostatečně vzdálené na to, aby byla idealizovatelná, a dostatečně blízké, aby byla poznána a pochopena. Starosvětská poctivost, pohostinnost, udržování rodinné pospolitosti, nekomplikovanost, zdvořilost, dbalost na čistotu a úpravu zevnějšku i dobrou pověst, to vše připomíná hodnoty, u nás už vyprchavší zcela nebo zčásti. Prudké zavádění nejrůznější techniky umožňuje životní příjemnosti, o nichž se v návalu víry v pokrok myslí, že budou trvat věčně a ještě se budou stupňovat. Veselý výlet příměstskou železnicí do lesa na houby, které si pak večer doma pohodlně uvaříme na plynovém vařiči, nedával v roce 1890 ještě znát, že za padesát let mohou začít mizet houby, za sto let železnice a kdo ví jak bude s plynem. V Turecku k tomuto náhledu zdaleka ještě nedošlo.

Cesta do Turecka je cestou do přelomu 19. věku v mnoha aspektech. Vidíme tu stejnou populační explozi, prudký rozvoj hospodářství, tuhé vykořisťování, množství služebnictva a pomocného personálu, pracovitost a snaživost, ale i schopnost improvizace a vystačení s málem, stejnou bezelstnost a naivitu kombinovanou s nesrovnatelně větší tvrdostí (Středoevropan se ve srovnání s Turkem jeví jako rafinovaný, sebereflektovaný, cynický a opatrnicky rozměklý). Istanbul jako před léty Paříž láká nezáludné chlapce z venkova a pak je nezřídka drtí železnou pěstí. Turečtí venkované připomínají tak nejspíš postavy z Klostermannových románů. Touha po konzumu, materiálním pokroku a víra v něj jsou takřka všeobecné, 19. století však připomíná i konzervativistický náboženský protiproud k těmto sekularizačním tendencím (jen s tím rozdílem, že tehdejší bojovný katolicismus byl velmi vyprchalý a bezzubý, což o dnešním islámu říci nelze). Čím se Turecko od tehdejší Evropy značně liší, je podstatně menší prestiž a étos vědy. Je to zčásti způsobeno likvidací intelektuálních etnik, Arménů a Řeků – Turci sami byli lid převážně zemědělský a vojenský – zčásti tím, že technické inovace není nutné vynalézat, ale stačí je přejímat. Z našeho hlediska idylický, intaktní a bez značnějšího pokrytectví harmonický rodinný život je umožněn jednak nutností v rámci rodiny kooperovat – pomoc se dá čekat jen od příbuzných, od státu sotva – ale především nižší mírou individualizace. Není jen optickým klamem, nabudeme-li dojmu, že Turci (ale třeba taky Rusové) jsou v poměru k Západoevropanům navzájem podobnější, a tudíž se spolu navzájem snáze aranžují. Problém typu „moje žena mi nerozumí“ vzniká jen od jistého stupně individuace výše.

Dřívější cestovatelé nezřídka mínili, že Turci své pravé názory navzdory své zdánlivé otevřenosti bedlivě tají. Je ovšem otázka, zda je tento postřeh správný – mnohem spíše bych soudil, že otevřenost je opravdová a vlastní názory většinou chybějí. V konci konců připomíná přelom století i vysoká prestiž armády a nadšené vyprávěnky vojáků a záložníků, kolik že kurdských povstalců se jim podařilo zastřelit, o tom nenechají na pochybách (že jsou značně přehnány, napoví už jejich nápadná četnost). Osmanská říše samozřejmě na armádě stála a představuje zajímavý paralelní pokus o etablování rané moderny – striktně centralizovaný stát dokonce zavedla dříve než její západní protivníci. Zajímavá je i letitá, byť válkami bohatá koexistence tří říší – habsburské, osmanské a ruské – s udivujícími analogiemi časovými i strukturálními – počátky v roce 1300, velký rozmach kolem 1550, zánik počátkem 20. století. Všechny delegovaly mimo centrum jen absolutní minimum moci, byly prakticky beze stop demokracie (pouze v Rakousku náznaky až po roce 1860), opíraly se o vojensko-byrokratickou strukturu nesenou elitními vrstvami, zvláště důstojnictvem. V Rusku byl tento vývoj obecně poněkud pozdržen, i když paralely s Tureckem jsou zde zcela neobyčejné – od nepatrné ceny individua až po spoustu přejatých tureckých a tatarských slov ve slovníku a podobné představy o vkusu, přepychu, přátelství atd. Dobré vychování, větší píle a pořádek i absence alkoholismu činily z osmanské říše přece jen alternativu lákavější. Ovšem vlivu Malé Asie nezůstalo ušetřeno ani staré Rakousko (o něm a o osmanském pokusu o „paralelní modernu“ blíže v eseji Pod Prešpurkem v knize Zápisky z Okcidentu). Osmanská vzdělanost se soustřeďovala zejména na islámské právo a jeho administrativní aspekty a její význam pro ekonomiku nebyl rozeznán (v roce 1900 bylo zhruba 95 % obyvatelstva negramotného). Kromě toho si tato říše uchovala některé velmi archaické aspekty, například její dlouholetá páteř, janičárská armáda, připomínala svou strukturou a zvyky spíše armády archaických států Malé Asie před tisíciletími.

Původní Turci jakožto „státní“ národ se fyzicky téměř rozpustili v řeckém a ostatním obyvatelstvu a jen tu a tam se vyskytující náběhy k mongolským obličejům či alespoň širokým lícním kostem ukazují, odkud že to vlastně dobyvatelé přišli. Mnohem více stop zůstalo v rovině zvyků a duchovní kultury vůbec. Počínaje jazykem nekompatibilním s evropskými po lásku k otevřeným náhorním rovinám a odpor k větším lesním celkům (oblíbené jsou jen jednotlivé stromy, v jejichž stínu lze posedět či pořádat piknik) či příliš členitým horám. Rovněž typický je odpor k moři a všemu, co s ním souvisí – na letní byt se tradičně jezdilo na jajlu – horskou pastvinu – i sladká voda se oblibuje spíš v malých množstvích: kašny, prameny, turecké lázně, kde je možno si jí excesivně užít. Mnohé symboly luxusu – třeba koně či dnes auta a také „perské“ koberce – upomínají jasně na nomádskou minulost. Pozoruhodná je i nechuť k opravám – nový dům se postaví poté, co starý zcela zchátral a byl stržen. Naopak se dá říci, že turecká byrokracie má přes Byzanc zcela nepřerušenou kontinuitu až k byrokracii římské, čímž se na Západě z tamních úřadů může chlubit snad jen papežská kurie. Právě byrokratická provázanost umožnila osmanské říši zpomalit velmi výrazně úpadek, takže se od roku 1683 (první velký neúspěch při obléhání Vídně) udržovala při jen postupném kostnatění a odumírání až do první světové války. Tvář muže, který osmanské impérium zlikvidoval i zrestituoval, Mustafy Kemala Atatürka, svérázné kombinace generála Pinocheta, Josefa II. a Vladimíra Iljiče, zírá podnes z tisíců barevných obrázků kdekoliv v zemi. Je to obličej s některými přízračnými rysy, které by se daly nejspíš charakterizovat jako kombinace osamělosti, zahořklosti a zloby s železnou vůlí zemi skutečně zreformovat. Vzhledem k tomu, že moc (snad kromě alkoholu a mladých důstojníků) byla jedinou jeho životní radostí, nezbývalo než v mocenské hře pokračovat až do nejzazšího konce. Při neexistenci rodiny a skutečných přátel nezbýval než pád do hlubin nebo stát se otcem všech Turků – Atatürkem. Přesto si jeho diktatura zachovala vždycky jakési meze – neusiloval nikdy o světovládu ani zestátnění všeho majetku a v reformách, s kloboukem a v evropském oděvu, šel v ponuré pracovitosti i jisté dojemné naivitě vždy příkladem. Celkovým stylem mu byl nejbližší asi generál Franco, na rozdíl od něj je Atatürk ovšem podnes oblíben ve všech vrstvách národa a zdá se, že většinou nepředstíraně.

Istanbul – Konstantinopol – Byzantion se zcela právem pokládal za druhý Řím – má podnes jeho malebnost, pestrost, sklon k přepychu a předimenzovanosti. Nápadná a římské poměry daleko přesahující je jeho myšlenková jalovost. Kromě Maxima Vyznavače a Michaela Psella se tu za dva tisíce let namnoze čilé literární činnosti sotva našel nějaký významnější myslitel. Město působí jako gigantická chladírna, udržující styl a kontinuitu říše, zprvu byzantské, poté osmanské, a to po staletí. Obdobně konzervuje i umělecké styly. Na byzantské ikoně či rukopisu je i pro zaškoleného odborníka velmi těžké poznat, z kterého že jsou století. Právě tak osmanské mešity představují už po pět set let variace na byzantský chrám Hagia Sofia s přídavkem minaretů, byť od 18. století do jejich stylu prosakuje baroko a později i rokoko. Asi nejsilnějším zážitkem z celého Istanbulu je sultánský palác Dolmabahće z poloviny 19. století – horečnatý pseudorokokový sen evropských polírů o orientální nádheře. Turecká říše jakožto dědičný protivník křesťanské Evropy byla ideálním objektem k projekci vlastních jungovských stínů – krutosti, nekulturnosti, násilí, zotročování žen a barbarského vztahu k nim – ač už bedlivější pozorovatelé 16. věku často viděli, že opak je pravdou, předsudek vydržel téměř až do současnosti. Zejména poučný je příklad tureckého a obecně islámského vztahu k ženám. Čteme-li např. vzpomínky jedné z dvorních dam Leyly Hanum (vyšly ve dvacátých letech i česky), zjistíme, že serail byl velmi kultivované a humánní prostředí, byť beze stop myšlenek na emancipaci. Hrůzy, které evropská mysl promítala za zdi harémů, byly převážně skrytou projekcí vlastních tužeb. Je sice pravda, že obě pohlaví zde měla svůj vlastní svět a rozdílné životní styly a cíle, ale to je také všechno. Je příznačné, že zatímco nedávno v čele Turecka a Pákistánu stály ženy, v Čechách tomu tak s jedinou výjimkou Marie Terezie nikdy nebylo.

Zajímavé jsou i tradičně dobré vztahy Německa a Turecka – to je vlastně jakýmsi Německem Orientu s podobnou paletou ctností i chyb a v zásadě jedinou zemí, kde Němce upřímně milují a vítají. Smysl pro pořádek, disciplínu, organizaci i pracovitost obě země podivuhodným způsobem spojuje, intelektuální tradice, jíž se Německo lišilo od Turecka, se ostatně zdá i tam ochabovat. Proti např. Arabům s jejich vášnivostí, fantazií a intelektuálními ambicemi je Turek spíše realisticky disciplinovaný se smyslem pro enšpíglovský humor ve stylu Nasredína Hodži, satiru či parodii. Jak asi vypadaly maloasijské paralely třeba k našim písním o zlém Turkovi?

1994, HD

Dervíši

Když jsem v dětství hltal orientální romány Karla Maye, zejména pak kapitolu U tančících dervišů v jeho knize Z Bagdádu do Cařihradu, netušil jsem, co mě o dvacet let později potká. V létě 1991 jsem zašel také do jedné z istanbulských kavárniček poblíž kostela Chora a v ní mě slušnou němčinou oslovil starý Turek s prošedivělým vousem, který tam se svou ženou zřejmě rovněž zavítal na šálek kávy. Už jsem se s ním chtěl rozloučit, když napsal na kartičku papíru jakousi adresu a doporučení. Zeptal jsem se ho, o jakou záležitost se jedná, a odpovědí mi bylo, že jsem zván na večerní seanci, zikr, do dervíšského konventu. Domníval jsem se, že jde o nějakou běžnou atrakci pro turisty, ale ukázalo se, že tomu tak není. Na základě tajuplného pozvání jsem pak měl celé nadcházející odpoledne o čem přemýšlet. Tradiční středoevropská opatrnost by jistě radila založit pozvánku ad acta, ale nezřízená zvědavost patřila vždycky mezi moje nejsilnější pohnutky. Když jsem se odpoledne potloukal starou historickou čtvrtí Eyüb, rozhodl jsem se, že si urovnám v hlavě všechny zlomky informací, které jsem kdy o dervíších slyšel. Není tady totiž zapotřebí mnoho fantazie k tomu, aby si člověk odmyslel některé civilizační detaily Istanbulu a pokusil se vžít do dob, kdy dervíšské řády patřily v tomto městě k nejvlivnějším organizacím. Kdo jsou vlastně dervíšové? Jedná se v podstatě o muslimská nábožensko-mystická sdružení, poněkud připomínající evropské náboženské řády, či spíše jejich terciáře. Na rozdíl od křesťanských nebo i buddhistických mnichů však dervíšové mohou zakládat rodiny a věnovat se občanským povoláním; v budově svého konventu se scházejí jen několikrát týdně k modlitbám, zpěvům a duchovním cvičením. Od středověku byla založena celá řada nejrůznějších dervíšských řádů, které se poněkud liší svými ceremoniemi, oděvem a technikami používanými při exerciciích, tyto jednotlivé taríky, cesty, se jmenují často podle svých zakladatelů. Jedno je jim však společné: hledání cesty k Bohu na základě mystické zkušenosti a extáze. Většinou odmítají světskou učenost a není jim vlastní jakákoli odhodlaná bojovnost. Počínaje 17. stoletím získala dervíšská bratrstva v turecké říši velmi podstatný politický vliv a až po převzetí moci Kemalem Atatürkem byla ve dvacátých letech pod přísnými tresty zakázána. Jedinou zemí, kde jsou dervíšské řády dosud oficiálně činné, je Egypt. Pokud bylo v Turecku možné vidět vystoupení „tančících dervíšů“, bylo většinou předváděno jenom jako turistická atrakce ve městě Konya v Anatolii. Nemohl jsem se proto dočkat, až dorazím v osm hodin večer k Drinopolské bráně, v jejíž blízkosti se měl konvent, tekke, nacházet. Protože jsem se ve spleti uliček těžko orientoval, obrátil jsem se lámanou turečtinou na důvěryhodně vypadajícího starého pána, který šel právě kolem. K mému velkému podivení se ukázalo, že je rovněž členem dervíšského sdružení a navíc pochází z Bosna-Saraye, dnešního Sarajeva. Už jako batole se se svými rodiči odstěhoval do Istanbulu, uměl však od rodičů ještě poměrně dobře srbsky, takže jsme mohli i trochu konverzovat. Cestou ke konventu se udála prapodivná příhoda, hodná Franze Kafky. Z uličky proti nám vyjelo policejní auto se dvěma mohutnými výfuky na korbě, ze kterých se hrnul hustý bílý dým. Stařík si okamžitě přitiskl na nos kapesník, zalehl do silničního příkopu a vyzval mne, abych učinil totéž. Zatajil jsem dech snad na dvě minuty a hlavou mi táhly nejčernější myšlenky, že jsem se zapletl do nějakých místních nábožensko-politických třenic a nyní přichází slzný plyn a potom kdovíco jiného ještě. Chemikálie však nezanechala žádné následky a sarajevský dědeček prohlásil, že to policie hubí mouchy. Snad se tak trénuje ve volných chvílích na boj s protivníky silnějšími a zavilejšími. Brzy jsme dorazili k budově konventu, která byla značně veliká, avšak nenápadná a zčásti zapuštěná pod úrovní ulice. Kromě hrobu zakladatele řádu, zbožného istanbulského kupce, a jeho nejvýznamnějších žáků byla uvnitř řada místností, z nichž největší si nezadaly s průměrnou tělocvičnou, a též dvorek pro přátelská posezení venku. Celý konvent byl velmi pěkně zařízen a bylo vidět, že nedostatkem finanční podpory rozhodně nestrádá. Uvnitř bylo asi čtyři sta lidí, převážně mužů nejrůznějšího věku, ti mladší byli v převaze. Všichni měli na hlavě čepičky z bílé látky a někteří i dlouhou šedou kazajku, součást stejnokroje. Poté, co jsem byl stráží u vchodu prověřen na základě písemného doporučení a zaručil se za mne rovněž můj sarajevský stařík, byl jsem pozván dál a usazen na nízký divan. Během večera předcházely hlavní seanci dvě modlitby a večeře, která byla sice vegetariánská, ale výborná. Ani o společnost jsem neměl nouzi. Mnoho dervíšů z řad obchodníků umělo trochu anglicky nebo německy. A co mne nejvíc překvapilo: dobrou třetinu všech zúčastněných tvořili Evropané (Němci, Švýcaři, Francouzi) a bílí Američané, kteří přestoupili k islámu a žijí nyní v Istanbulu. S řadou těchto moderních konvertitů k islámu jsem mluvil a uvědomil si, jak daleko se mnozí z nich v myšlení vzdálili od evropské tradice, v níž byli kdysi vychováni. Byl zde třeba německý profesor turkologie, který se postupně usadil v Istanbulu a sepisoval právě katechismus pro mladé Turky v Německu, dále švýcarská tanečnice žijící už pouze islámskými záležitostmi, i několik německých mladíků, kteří sice nebrali islám tak vážně, ale tvrdili, že v jejich dokonale proorganizované vlasti se už vůbec nedá žít a dýchat. Poturčenci byli tradičně nejen „horší Turků“, ale těšili se v osmanské říši velké oblibě, větší než Turci rodilí. Tak tomu bylo i v našem konventu. Mou pozornost vzbudil i mongolsky vypadající pán s velikou videokamerou, kterou všechny obřadně filmoval. Byl to významný dervíš z Kazachstánu, který přijel přejímat zkušenosti svých tureckých řádových bratří. Dozvěděl jsem se také, že tento řád má své konventy, jakési „základní organizace“, ve všech větších městech Turecka, ale také v Mnichově, ve Frankfurtu nebo i v New Yorku. Členové řádu prý se neomylně poznají při setkání kdekoli na světě.

Kolem jedenácté hodiny začala vlastní ceremonie. Všichni členové se shromáždili v největším sále, přítomné dámy měly možnost sledovat celou produkci z galerie za dřevěnou mříží. Všichni přítomní se v sedu na patách postupně začínají kývat za zpěvu písní a rytmické recitace zbožných průpovědí. Rychlost pohybu se pomalu zvyšuje, až zhruba za hodinu dosáhne svého maxima, kdy většina účastníků upadá do extáze. Té se dosahuje zejména rytmickým přehnaným dýcháním, zcela analogickým holotropnímu. Poté se jejich pohyb zpomaluje až do úplného klidu. Pohyby jednotlivců jsou vzájemně koordinované, takže celek působí podobně jako vlny na moři nebo obilné pole rozkývané větrem. V počáteční fázi jeden z účastníků ve vysoké plstěné čepici před ostatními tančí, či lépe řečeno rychle víří na místě kolem své osy (někdy bývají zváni k zikru i spřátelení dervíši řádu mevlevi, tzv. tančící, ve větším množství). Obřad budí jako celek dojem směsi tělovýchovného i církevního obřadu, kombinovaného s holotropní seancí a čímsi skrytě podprahově kolektivně sexuálním (ceremonie je ale zcela slušná a z účastníků by něco podobného napadlo jen odchovance západní psychologie). Na své účastníky i pozorovatele působí nesmírně očistným a osvěžujícím způsobem, byť vyvolává také únavu (jedná se také o jakousi mnohem kultivovanější analogii našeho kolektivního popíjení alkoholu, zde zakázaného). Celý průběh večera není nijak nuceně organizován, lidé přicházejí a odcházejí podle potřeby, malé děti si hrají na chodbách. Nikdo si nedělá černé body do sešitku, že Ahmed přišel opět pozdě. Celá ceremonie je i pro nezúčastněného diváka zážitkem, při němž se tají dech.

Jak jsem se dozvěděl, je celý konvent zakamuflován jako folkloristické sdružení podobné řekněme našim „baráčníkům“. Vzhledem k tomu, že všichni v příslušné čtvrti vědí, kde dervíšské centrum je, a většinou jsou i jeho členy, lze celou organizaci těžko označit jako tajnou. Bylo mi vyprávěno, že koncem dvacátých let byla celá řada členů konventu popravena a že v minulosti měl nejen významné světce, ale i básníky. Pokud se týče vztahu k okolí, nedělá konvent, už z bezpečnostních důvodů, žádnou propagandu, ale pokud jej cizinec najde, je přijat velmi otevřeně. Po skončení seance jsem blíže poznal i šejcha, to jest vedoucího celého sdružení. Byl to nenápadný, asi šedesátiletý muž s knírkem, povoláním zmrzlinář. Jak jsem byl poučen, stal se vůdcem nikoli na základě zvolení či zvláštní učenosti nebo zbožnosti, ale na podkladě svého snu, který jej k tomuto úkolu předurčil, a snů ostatních, které to potvrzovaly. Sny vůbec hrají v životě dervíšské komunity neobyčejně významnou úlohu. Šejch se těšil veliké, vpravdě královské úctě; jeho souvěrci mu líbali ruku a pečlivě se řídili jeho radami v rozsuzování sporů. Jednu mladou dvojici také oddával.

Nakonec došla řada i na mne jako na návštěvníka: byl jsem velmi přátelsky přivítán a dotazován na vše možné. Když jsem se zmínil, že učím na univerzitě filozofii (biologii jsem pro její neoblibu u tradicionalistů zapřel), odpověděl šejch, že je to velmi špatné povolání. Na mou otázku proč řekl: „Vy filozofové se neustále přete o pravdu a každý máte tu svoji, existuje však jen jedna, Alláhova.“ V tomto duchu se nesly i všechny naše další diskuse o svobodné vůli, evropské tradici či biologii („Vy Evropané si myslíte, že máte svobodnou vůli, ale máte ji asi jako cestující v letadle – můžete se pár kroků pohybovat, ale u kormidla sedí Všemohoucí.“ „Dědictví otců je hezká věc, ale poznám-li něco lepšího, islám, neváhám jej vyměnit.“ „Vy tvrdíte, že jste se vyvinuli z opic, nu když to říkáte, asi to pravda bude, ale my jsme dítky Boží a jeho stvoření.“). Nakonec mi šejch nabídl konverzi k islámu, když jsem však zdvořile odmítl, neurazil se.

Vůbec se mnou jednal velmi laskavě, ale s naprosto neochvějnou vírou ve vlastní pravdy. Když jsem se, zahrnut dalšími pochoutkami a pozváním na další prázdniny (konvent jsem navštívil ještě několikrát, některé další imprese jsou i v eseji Duše Orientu), kolem třetí hodiny ranní loučil, měl jsem dojem, jako bych zavíral nějaký starý cestopis. Uvědomil jsem si, že dervíšské řády, poskytující svým členům duchovní i hmotnou podporu a pocit vzájemné solidarity, jsou zcela běžnou částí turecké každodennosti a jejich vliv není vůbec tak zanedbatelný, jak se v Evropě obecně soudí. Jdeme-li po ulici, nikdy nevíme, zda bezvýznamně vyhlížející muž za zmrzlinářským pultem nemá náhodou moc srovnatelnou s vlivem ministra. Dervíšská sdružení jsou velmi mírná a pokojná, ale také velmi konzervativní – Kemal Atatürk, posedlý pokrokem, v nich celkem důvodně viděl protivníky modernizace. Ač vím, že náboženské korporace se vždy jeví idyličtější, než skutečně jsou, patřily mé návštěvy dervíšů k nejhlubším impresím v tomto smyslu. Zřídkakdy jsem také viděl tolik nehrané vstřícnosti k bližnímu jako tam. Máme se od islámu co učit.

1991, doplněno 2001, MM

Stambulská vánoční imprese

Turecko mezi Vánocemi a Novým rokem je okouzlivé – je sice jen asi tak pět až deset stupňů Celsia, ale v poledne příjemně svítí slunce a rozptyluje mráčky nad Bosporem, sem tam kvete nějaká květina, růže, kosatec či narcis, v lesích a parcích i ledacos jiného, trávníky, pole a lesní podrost jsou smaragdově zelené. Nad mořem krouží spousta ptáků, kteří tu zimují; když je slunce vysoko, vidí se i čmelák nebo motýl. V městské fauně převládají lidé – v kožených bundách a čepicích. Krom několika ozdobených umělých stromků a jiných importů ze Západu po uplynulých Vánocích není stopy – je to zde událost asi tak významná jako v Praze ukončení ramadánu. Na „půlnoční“ jsem byl dvakrát: v šest u armenokatolíků na exotické a archaické bohoslužbě, v osm večer v jednom z katolických kostelů, vedeném italskými františkány – liturgie byla směsí latiny a západních jazyků, publikum také. Čeho je málo, je dojemné a hodné pozornosti. Už před bohoslužbou jsem potkal muslimku, zapalující svíčku Panně Marii – ta je tu neobyčejně populární, jeden z mých známých nosí v peněžence, tam, kde bývají u nás fotografie manželky a dětí, obraz její a Atatürkův. Islám má ženských figur k uctívání poskrovnu. Oproti západní vánočně-silvestrovsko-novoroční komerční orgii je tu klid a mír. Jen cařihradský patriarcha pořádá na Silvestra velikou liturgii. Je Nový rok, Yilbaš – „Hlava roku“.

2004, LS

Zlý pohan do něho zakrojí…

…a děťátko k němu promluví: „Ty zlý pohane, nekrájej a moji dušičku nežádej, moje dušička je spasená, tvoje je navěky ztracená…“ Tak pěla o Turku moravská lidová píseň kolem poloviny 19. století, jak se uchovala v Sušilově sbírce (pojídání batolat patřilo krom otravování studní a výstředních nemravností k tradičnímu repertoáru toho, co dělají „dědiční“ nepřátelé). Nevůle mezi osmanskou říší a Evropou, zejména pak starým Rakouskem, trvala vskutku po staletí a není vůbec náhoda, že právě Rakousko proti přijetí Turecka do EU nejvíce protestuje – právě jeho osud visel na vlásku, když obrovské vojsko velkovezíra Kara Mustafy obléhalo Vídeň. Událost není tak zcela čerstvá – je to už 323 let.

Je pozoruhodné, jak historická paměť funguje a spory vydrží u ledu po staletí. Rozšíření Evropské unie o Turecko rozdělilo celoevropsky lid i intelektuálstvo na dva tábory, z nichž jeden si něco podobného přeje, druhý se této události bojí a varuje před ní. Vzhledem k tomu, jak hlučně volají ti, kdo vidí zkázu křesťanstva na obzoru a fundamentalismus před branami, jeví se mi vhodné krátce zrekapitulovat argumenty, proč Turecko do Evropy ano. Jsem si vědom i problematických míst celého projektu, ale po zralém uvážení všech pro i proti se mi přece jen rýsuje začlenění jako varianta schůdnější. Po návštěvě Číny se mi obecně zdá být radou rozumu rozšířit Evropskou unii nejen až po Ararat, ale také až po Ural – patří-li Turecko do Evropy, patří tam jistě i Ukrajina a Rusko. Evropský Západ od evropského Východu dělí zhruba často zmiňovaná linie Petrohrad–Terst, a pokud se uznalo za moudré začleňovat do Unie např. Bulharsko či Rumunsko, naprosto nevidím důvod, proč tak neučinit s Tureckem. Osmanská říše na velké ploše sloužila jako zkulturňující prvek a každá podrobnější návštěva Balkánu nemůže nevést k podobnému závěru. Byzantský prostor, tj. Malá Asie a Balkán, zajisté představují Evropu v její poněkud krajní podobě, ale to takový Iberský poloostrov v něčem taky. Koneckonců řecká kultura, na niž se tak rádi odvoláváme, vznikala ze značnější části právě v západní Malé Asii – až za Araratem začíná země, která s Evropou tradičně vůbec nesouvisela (Evropa se ostatně bohužel neskládá jen z řecké zvídavosti, římské organizace a gotické zbožnosti, ale stejně legitimně k ní patří i španělská inkvizice, vyhlazovací lágry a yperit).

Turecko je rovněž hospodářsky vyvinutější než mnohé země Balkánu a lze se od něj lecčemu přiučit – turecká veřejná doprava je nejlepší, jakou jsem kdy kde viděl – následuje veřejná doprava na Jávě, pak dlouho nic a pak teprve přijde západní Evropa. Ač ne každý Turek je myslitel, slyne země na druhé straně mimořádnou poctivostí a v zásadě bezelstností – za ten zhruba půlrok, co jsem v Turecku dohromady strávil, se mi nikdy nestalo, že by např. prodavač nevrátil zpátky peníze správně (cizinci trochu nadsadit cenu, to snad ano, ale i to se děje zřídka). Turecká mentalita se velmi liší jak od arabské, tak od perské a je evropským poměrům možná nejbližší. Jazyk, který je pro cizince velmi obtížný a v němž jsem se sám nikdy nepřehoupl přes problematiku určitých sloves, je svou aglutinační strukturou pro Turky trochu brzdou při učení jazyků indoevropských. Nová turečtina má ovšem už značně objemnou literaturu vlastní i překladovou a mohu každému doporučit návštěvu nějakého z istanbulských elitních knihkupectví. Vůbec mohu doporučit každému návštěvu Turecka, pokud možno v jiných částech, nežli jsou pláže „Turecké riviéry“. Řada lidí, kteří se o této zemi s naprostou určitostí a jasností vyjadřují, tam nikdy nebyla, většinou s odůvodněním, „že se tam bojí“. Možná by někde za keřem mohl číhat zlý pohan. Je tu i krásně vidět, že povaha krajin s delší kulturou, nežli je ta naše, se uchovává po staletí a tisíciletí a mnohé z našich kulturních a hygienických návyků působí proti tureckým jako barbarismy. Kdo jednou viděl tureckou disciplínu a galantnost při nastupování do autobusů a úpravnost tamních autobusových nádraží, má na Florenci dojem, že přijel do Bangladéše.

Z hlediska tvorby moderní společnosti je Turecko země jaksi „mladší“ a nese ještě některé rysy pozdního přelomu století, včetně značné dynamiky (i za mé paměti se značně změnilo) a nadšení pro „pokrok“. Všichni Turci, s nimiž jsem mluvil, se do Evropské unie krajním způsobem těší a přijetí by pro ně bylo obrovským zadostiučiněním – sami k Evropě patřit chtějí. Je dobře nezapomínat na podivnou událost, k níž došlo asi rok před první světovou válkou: administrativa srbského krále Petara vyslala do Vídně emisara, který měl sondovat možnost připojení Srbska k monarchii – zdali by byl rakouský kabinet žádost s podezíravostí odmítl, kdyby věděl, co stojí přede dveřmi? Citát „Tlučte, a bude vám otevřeno“ koneckonců není z koránu. Připojení Turecka k Evropě by dovršilo Atatürkovy reformy a definitivně „prolomilo okno do Evropy“. Vidím-li ochablost, bezradnost a myšlenkovou vyžilost dnešního Německa (situaci ve Francii neznám, ale je prý mnohem horší), vidím o důvod více nějakou dynamickou oblast alespoň na okraji k Evropě přičlenit. To ovšem řeší jen krátkodobě její největší systémovou vadu: sociální systém, v podstatě penalizující rozmnožování a výchovu sociálně „použitelných“ dětí, zemi pozvolna vylidňuje a činí lidskou práci neúměrně drahou a lidi v posledku „zbytečnými“, podobně jako „polosocialistický“ způsob fungování směřuje k tomu, že ani talent, ani píle v posledku k ničemu nevedou. V zemích bývalé východní Evropy (a v Turecku také) není tento fenomén ještě tak patrný, ale na pláních Západu jej dnes nepřehlédne ani malé dítě. I na univerzitách je už patrný nedostatek „odpočatých a neunavených“ hlav s elánem do studia.

Největší obavy vyvstávají z přijetí tolika milionů muslimů (mnoho milionů už jich v Evropě ostatně je a přijetí majoritně muslimské Bosny také nedá na sebe dlouho čekat). Turecko je pochopitelně země lidnatá a množství hlupáků, fanatiků a zlotřilců v jeho rámci bude jistě na absolutní číslo velké, srovnatelné řekněme s Francií. Počet skutečně radikálních muslimů je však v rámci Turecka nízký a většina lidí se neliší náboženským zápalem od nás či dejme tomu od Bavorů (s jednou výjimkou – v muslimských zemích je zcela nepatrné procento ateistů, zato mnoho „laxních teistů“). Mnohasetletý multikulturalismus osmanské říše byl umožněn mimo jiné také tím, že čtyři základní nábožensky definované národy či „lidy“ žily v zásadě odděleně, nemísily se spolu a měly i vlastní soudnictví. Myslím, že Evropu nemine nějaký krok v tomto směru, chce-li se přes svou různorodost udržet, a sleduji-li absurdní truchlohru s ženskými šátky ve Francii, jímá mne smutek. Naprosto nevidím důvod, proč by se vybrané skupiny nemohly řídit třeba vlastním rodinným právem a žít v dobrovolně oddělených čtvrtích podle vlastních obyčejů (dodejme, že v Turecku bylo už Atatürkem zavedeno občanské právo podle švýcarského vzoru a polygamie byla zrušena). Proti těm, kdo si vůči evropskému soustátí počínají destruktivně, by se ale pochopitelně mělo umět tvrdě zakročit a rovněž francouzský nedávný případ zběsilých pubescentů, s nimiž si celý policejní aparát neví rady, je varovný – proti takovéto degeneraci státní moci ovšem nic nepomůže ohrazování se plotem. K evropské tradici koneckonců patří i tajná policie a fízlování, platné spíš při pacifikaci několika skutečných drobných center odporu nežli při šmírování pokojných občanů, které se opět zdárně rozvíjí. Proč ostatně má Evropa tolik graduovaných islamistů a znalců východních jazyků ve vlastních řadách? Jakákoli církev či sekta, včetně křesťanských, by měla v případě pochybností svá kázání zpřístupnit monitoringu zvenčí. To není zasahování do „vnitřních věcí“, ale nutná obrana – milionům slušných muslimů se tak umožní žít bez podezírání. Možná by bylo na místě u těch, kteří žijí jako minorita ve státech pod „jinověreckou“ vládou, aby podepsali slavnostní závazek, že proti ní nic nepodniknou (ryze teoreticky toto není musulmanu dovoleno a měl by se vystěhovat, ale praxe je jiná).

I tak se zdá, že podobné starosti jsou krátkodobé. V horizontu zhruba patnácti let lze čekat ekonomické pohlcení Evropy Čínou, budou-li věci dál pokračovat tak jako dosud (a není důvodu, proč by neměly). Tím se paradoxně neobírá nikdo, podobně jako mouchu na špičce vlastního nosu vidíme, tygra za rohem ne. Stane se tak bez boje a z hlediska naší laxnosti po právu. Současná Evropská unie sice podniká bezzubé pokusy etablovat „Čínu jinými prostředky“, ale zaprvé je trochu pozdě etablovat dnes něco, co je jinde funkční už dva tisíce let, za druhé by se to v Evropě, tradičně partikulární, asi stěží povedlo úplně po dobrém. V zásadě jsou četné rysy dnešní „Velké Evropy“ překvapivě podobné dnešní Číně: země je téměř nevojenská a koncentrovaná na hospodářské věci, též téměř neideologická – „vládu meče“ vystřídala „vláda štětce“, všemocná byrokracie mnoha stupňů, demokratické mechanismy, dříve významné, výrazně ztrácejí na ceně a stávají se vyprázdněnými karikaturami. Laskavý čtenář jistě nahlédne, že otázka přijetí či nepřijetí Turecka do Evropské unie se z této perspektivy jako tak fatálně klíčová nejeví. Pouze Turkům, které mám rád a jichž si vážím, bych přál naplnění jejich tužeb a Evropské unii na všech rovinách víc prozíravosti.

2006, Prostor

O autorovi

Prof. RNDr. Stanislav Komárek, Dr. vystudoval biologii na Přírodovědecké fakultě UK. V letech 1983–1990 působil v Rakousku, od roku 1990 přednáší dějiny biologie, biologickou estetiku a vztah příroda–kultura na UK v Praze, v současné dobé na FHS UK, PřF UK a FF UK. Kromě řady knih o přírodě a společnosti (např. Dějiny biologického myšlení, Lidská přirozenost, Příroda a kultura, Mimikry, aposematismus a příbuzné jevy, Spasení těla: moc, nemoc a psychosomatika, Ptáci v Čechách v letech 1360–1890 aneb Tajemství rytíře von Sacher-Masocha a sborníky esejů Hlavou dolů, Pitevní praktikum pro pokročilé, Mír s mloky, Leprosárium, Sloupoví, Zápisky z Okcidentu) publikuje i beletrii (romány Opšlstisova nadace, Černý domeček, Mandaríni) a básně (souborné vydání Mé polopouště).

Table of Contents

Tiráž

Obsah

Motto:

Úvod

Asia Minor

Dervíši

Stambulská vánoční imprese

Zlý pohan do něho zakrojí…

Perské listy

Indie poklepem i poslechem

Povaha Jávy

Oštěp a čip

Za Velkou zdí

Tibet - náš vzor?

O autorovi