Samantha Youngová

STRUNY LÁSKY

AS DUST DANCES

Copyright © 2018 by Samantha Young

All rights reserved

Translation © Renata Heitelová, 2020

ISBN 978-80-249-4148-6

1. KAPITOLA

Glasgow, Skotsko

Moje muzika naplnila vzduch, vytvořila kolem mě bublinu melodie, kterou jsem důvěrně znala, ve velkoměstě, jež pro mě stále ještě bylo cizí.

Nad Buchanan Street se zatáhla obloha. Světlé budovy stříbřily šedivé mraky a otupovaly tak smělou architekturu z červeného pískovce, která tvořila součást vzhledu Glasgow. Na hlavní nákupní třídě v centru města jsem si vydělávala zpěvem. Stála jsem dostatečně daleko od vchodu do prodejny za mnou, abych neobtěžovala zaměstnance, ale ne tak daleko, abych měla pocit, že překážím v cestě nakupujícím, kteří procházeli kolem. Hrála jsem na svou milovanou akustickou kytaru značky Taylor a zpívala. Na rozdíl od ostatních pouličních umělců, s kterými jsem pravidelně soupeřila, jsem neměla fajnový přenosný PA systém se zesilovačem a mikrofonem. Musela jsem se spoléhat pouze na kvalitu svého hlasu a hry, abych lidi přitáhla.

V Glasgow jsem při hraní a zpěvu nikdy neměla pocit, že tím někoho obtěžuju. Ve skutečnosti to byly jediné chvíle, kdy jsem si tu nepřipadala jako cizinka. Cítila jsem, že jsem součástí města, které miluje muziku. Jestli kůži Glasgow tvoří červený pískovec, hudba je jeho srdečním tepem. I když jsem se už smířila s tím, že mě život rozdrtil na prach, doutnala ve mně radost z toho, že jsem součástí rytmu glasgowské duše.

Někdy, zejména když jsem se cítila pozitivně a rozhodla jsem se poupravit dobře známou popovou nebo taneční píseň, jsem dokázala přitáhnout dav. Stávalo se to obvykle v sobotu, jako dneska, když lidé nakupovali a byli v pohodě, když nepospíchali kolem o obědové přestávce, aby se vrátili do práce.

Ovšem většinou lidi jen prošli okolo nebo upustili pár drobných do kytarového pouzdra, zatímco kráčeli rychle dál. Několik zaměstnanců mi dokonce házelo drobné pravidelně, jako by se to pro ně stalo zvykem. Ne že by mi to vadilo. Na rozdíl od těch pouličních umělců s fajnovým audio vybavením jsem peníze opravdu potřebovala. Nesnažila jsem se o to, aby mě na ulicích Glasgow někdo „objevil“. Neměla jsem tady nejlepší kamarádku, která by mě natáčela na kameru v telefonu a nahrávala videa na můj kanál na YouTube.

Zpívala jsem a hrála na ulici, abych si večer mohla koupit něco k jídlu. A když jsem měla výjimečně dobrý den, mohla jsem si koupit vstupenku do plaveckého centra, osprchovat se tam a vysušit si vlasy. Ty dny, kdy jsem si nevydělala dost, jsem se musela spokojit s tím, čemu místní bezdomovci říkají „tulácká koupel“. Tedy svléct se ve svém stanu a otřít se vlhčenými ubrousky, co nejlíp to šlo.

Zatímco jsem zpívala, pohlédla jsem do kytarového pouzdra. Dnes to díkybohu vypadalo, že budu mít dost i na sprchu.

Vděčně jsem kývla na pár puberťaček, které mi hodily drobné do pouzdra, a zpívala dál melancholickou písničku, již jsem si k dnešnímu počasí vybrala. „Someone like you“ od Adele. Spolehlivě přitáhla dav, ostatně jako vždycky. Vytáhla jsem ji z rukávu, když jsem opravdu potřebovala prachy. Měla jsem dostatečný hlasový rozsah, abych Adeliny songy zazpívala, kdokoliv však může mít dobrý hlasový rozsah, a přesto nemusí být schopný tu píseň prodat. Musíte se ponořit do textu a zpívat, jako byste tu skladbu napsali sami. Což je mnohem snazší, pokud jste ji skutečně napsali. Velice dlouhou dobu jsem zpívala pouze vlastní písničky, takže to pro mě nebyl problém.

Zpívat na ulici je jiné. Lidé zkrátka nechtějí poslouchat neznámé melodie. Před pár lety by mi to možná působilo potíže. Nebyla jsem moc dobrá v umění představit si sebe na místě někoho jiného. Nedokázala jsem se do lidí vcítit.

Ovšem teď… No, teď už umím zpívat smutné skladby, jako by se mi opravdu lámalo srdce. Podívala jsem se do menšího davu kolem sebe a uviděla v očích posluchačů víc než pár slz. Tuhle část představení miluju. To, že dokážu tak zapůsobit na lidi, aby to cítili. Nesnáším jenom všechno ostatní, co se s tím pojí.

Jak jsem zpívala o tom, jak čas letí a jak ještě včera bylo nejlepší období našich životů, cítila jsem ta slova hluboko v duši. Hlídala jsem si zlom hlasu na slově „životů“ a zahlédla v davu povědomý obličej.

Nevšímala jsem si mrazení na páteři. Zírala jsem na něj, zpívala jsem mu a říkala mu pohledem, že mi není fuk, že je tady. Že mě neděsí. Že se ho nebojím. Copak opravdu neví, že jsem touhle dobou neotřesitelná?

Neznala jsem toho muže jménem. Nevěděla jsem o něm nic než to, že ze sebe vyzařuje něco, kvůli čemu všichni kolem něj ustupují do pozadí. Měřil okolo metru osmdesát, nebyl tedy nijak přehnaně vysoký. Měl sportovní postavu, takže to nebyla jeho velikost, co vás přimělo se na něj podívat. Způsobovala to jeho osobnost. Neznala jsem sice barvu jeho očí, protože nikdy nepřišel dostatečně blízko, připadaly mi však tmavé a velice pronikavé. Výraz měl tvrdý, odtažitý, což si protiřečilo s jeho očividným zájmem o moje představení. Dnes stál od davu kousek dál, s rukama v kapsách džín, a zatímco mě poslouchal s tím odměřeným výrazem, mírně nakláněl hlavu.

Když jsem se dostala k té části, kde Adele zpívá, že si najde „někoho jako ty“, zvedla jsem zpod klobouku pohled k tmavnoucí obloze. Můj hlas byl stejně truchlivý jako ty těžké mraky nad námi. Poté co poslední akord F#mi dozněl ve vzduchu, sklonila jsem hlavu a nechala na sebe dosednout tichý potlesk.

Bez nějaké delší přestávky jsem okamžitě začala zpívat vlastní písničku. Jak už jsem říkala, většina lidí chce poslouchat melodie, které zná, jenže já jsem zpěvačka i textařka a je pro mě obtížné nezpívat, co skutečně cítím, aspoň jednou během setu písniček. Navíc jsem si za posledních pár týdnů všimla, že ten neznámý chlap odejde teprve potom, co zazpívám vlastní text.

Je to divné, ale je to tak.

Skoro všichni, kteří tu stáli a poslouchali, jak zpívám skladbu od Adele, zůstali, aby si vyslechli i můj energický, povzbudivý song se smutným textem. Když jsem skončila, pár lidí přišlo blíž, aby mi hodili drobné do pouzdra, někteří mě pochválili, dokonce i poděkovali. Bylo těžké dívat se na ty ostatní, kteří odešli bez kousku uznání, proto jsem je nechala zapadnout do pozadí a usmívala se na ty laskavé, kteří mi zaplatili.

Měla jsem dnes dost na jídlo, sprchu i poplatek v prádelně.

Kdyby se mě někdo zeptal na radu ohledně spaní na ulici, řekla bych mu, že je důležité udržovat si v čistotě a suchu nohy. Měnit si každý den ponožky. Dvacet minut od místa, kde jsem stanovala, je veřejná prádelna a do plaveckého centra jsem to měla deset minut pěšky. Mohla jsem si tak vyprat a vysušit těch pár kousků oblečení, co mám, a nosit čisté ponožky.

S velkým vděkem a s úsměvem jsem poděkovala lidem s falešným anglickým přízvukem. Kdybych to uměla, napodobovala bych skotský přízvuk, jenže to vždycky vyznělo jako irský s kapkou australského. Umím dobře typický jihoanglický, proto jsem používala ten. A proč jsem se vlastně obtěžovala s falešným přízvukem? No, protože jsem nechtěla, aby mě někdo poznal. A kdyby si dali dohromady můj obličej s mým hlasem a k tomu slyšeli americký přízvuk, moje situace by se mohla zkomplikovat.

Jak se lidé rozcházeli, rozhodla jsem se to pro dnešek zabalit. Sice byly teprve tři hodiny odpoledne, ale fakt jsem toužila dát si sprchu. Navíc ty mraky nade mnou vypadaly, že se každou chvílí roztrhnou. Odsud k plaveckému centru to je skoro hodina pěšky, a tak když jsem si strkala peníze do kapsy, napadlo mě, jestli by nebylo bláznovství jich trošku utratit za lístek na autobus. Pokud zmoknu, mohla bych onemocnět, a co bych k čertu dělala pak?

Znovu jsem se zadívala na mraky a spatřila jeden připravený spustit pořádný slejvák.

Jo, svezu se autobusem.

Ucítila jsem povědomé brnění na kůži, proto jsem vzhlédla. Ten chlápek tam pořád stál. Založil si paže a pozoroval mě. Jeho hodnotící pohled jsem odměnila zamračením.

Začal se tu ukazovat, aby mě sledoval hrát a zpívat, asi před čtyřmi týdny. Od té doby se tu objevil každou sobotu a zdálky mě pozoroval. Věděla jsem, že nejde o fyzickou přitažlivost, protože poslední dobou opravdu nevypadám nejlíp. Musel ho zaujmout můj hlas a to mě děsilo. Zpívat na ulici je riskantní, protože by stačil jediný člověk, který podle mého hlasu uhádne, kdo jsem.

Proto používám ten falešný přízvuk. Že by mě tenhle chlap prokoukl?

Táhni do háje, pokusila jsem se k němu telepaticky vyslat příkaz.

Vykročil ke mně. Napjala jsem se, ale dál jsem ukládala kytaru do pouzdra. Tohle ještě neudělal.

Zastavil se asi metr ode mě a já jsem se narovnala. S necelým metrem sedmdesát nejsem drobná, nejsem však ani vysoká. Přesto to bylo lepší než dřepět u země, zatímco se nade mnou tyčí cizí chlap.

Tázavě jsem se na něj zadívala. On se tvářil bezvýrazně.

Proto mě překvapilo, když bez úvodu prohlásil: „Umíte zpívat a umíte psát texty.“

Zamračila jsem se, mírně naklonila hlavu a prohlížela si jeho obličej. Nakonec jsem odpověděla: „Já vím.“

Stiskl rty. Napadlo mě, jestli to není jeho verze úsměvu. „Zvu vás na kafe.“

Pojala jsem podezření.

Navzdory tomu, že jsem se usilovně snažila udržovat své tělo v čistotě, nedokázala jsem se zbavit aury člověka, který přespává venku na ulici. Všude jsem s sebou nosila obrovský batoh, v němž jsem měla sbalený stan pro jednoho. Každý týden jsem se sprchovala a ty dny, kdy jsem nemohla, jsem si nastříkala do vlasů levný suchý šampon, s kterým jsem šetřila. Na těch několik triček a dvoje džíny jsem byla opatrná, snažila jsem se je udržovat čisté. Přesto jsem za nehty měla špínu, které jsem se nedokázala zbavit. Především se mi však v očích zračily známky tvrdé, chladné reality a ty nešly vymazat.

Byla jsem bezdomovkyně a většina lidí to instinktivně vycítí. A to znamená, že jsem byla zvyklá, že ke mně přistupovali cizí muži s návrhy, jako bych byla prostitutka.

„Proč?“ odsekla jsem. Nesnášela jsem ho stejně jako ostatní chlapy, kteří si myslí, že mě můžou využít.

S posměšným výrazem odtušil: „Nemám zájem o sex.

Chci si jenom promluvit. O vaší muzice.“

„Proč?“

„Pojďte se mnou na kafe a vysvětlím vám to.“

„Nepiju kafe.“

Zamračil se a znovu sklouzl očima po mém těle. V tom pohledu nebylo nic sexuálního, což mě ukonejšilo, zároveň mě však uráželo jeho očividné opovržení.

Když se naše oči střetly, řekl: „Tak vám koupím teplé jídlo a vy ušetříte peníze.“

„Jako hned teď?“

„Hned teď.“

Zvažovala jsem to, protože mě to vážně lákalo. Byli jsme za denního světla na Buchanan Street. Pokud má nekalé plány, tady mi toho moc provést nemůže. Zadívala jsem se nalevo do ulice. Červeno-bílá proužkovaná cedule restaurace TGI Fridays mě vábila jako ostřílená svůdnice.

Nicméně mi dělalo starosti, proč se o mě zajímá a jestli nezjistil moje tajemství, proto jsem váhala. Sklopila jsem hlavu, abych ukryla tvář pod kloboukem. „Díky, ale nemám zájem. Najděte si jinou zábavu.“ Prošla jsem kolem něj a ani se neohlédla.

Nevolal za mnou, a čím jsem od něj byla dál, tím víc jsem cítila, jak se mi napětí ve svalech na krku uvolňuje a jak se moje shrbená ramena vrací do normální polohy. Severní konec Buchanan Street začíná na kopci u Glasgow Royal Concert Hall. Potom se ulice svažuje a asi v polovině se vyrovná. Zpívala jsem na té rovině, proto jsem to na autobusovou zastávku na rušné Argyle Street neměla ani pět minut. Necelých pět minut, abych toho chlapa dostala z hlavy. V tomhle novém životě jsem na to, abych si dělala starosti s nepodstatnými věcmi, neměla čas. O to tu šlo především. Starala jsem se jen o základní potřeby. Nikdy dřív jsem si nedokázala představit, jak je to osvobozující.

„Zpěvačko!“ uslyšela jsem, když jsem se přiblížila k zastávce.

Mou pozornost upoutali dva bezdomovci sedící ve spacích pytlích před pasáží na Argyle Street. Byla to stará nákupní pasáž, ne zábavní.

Protože můj autobus ještě nepřijel, zamířila jsem k Hamovi a Mandy. Seznámila jsem se s nimi nedlouho potom, co jsem dorazila do Glasgow. Neměla jsem dost peněz, abych se ubytovala v hostelu. Myslím, že jsem přespávala v tom levném stanu, co jsem si koupila, asi týden, když mě jednoho dne, kdy jsem zpívala, oslovili.

„Ahoj,“ pozdravila jsem, když jsem přišla blíž, a soucitně na ně pohlédla. Možná je to divné, neměla jsem však pocit, že s nimi mám něco společného – až na to, že jsme všichni bez domova. Nedokázala jsem si prostě představit samu sebe, že bych vypadala tak zanedbaně jako tahle dvojice.

„Jak se vede, Zpěvačko?“ zakřenila se na mě Mandy. Zuby měla špinavé a zahnívaly jí, už jsem však sebou při pohledu na ni necukla. Já jsem si kupovala nový zubní kartáček každých šest týdnů. Nebyl elektrický, ale lepší něco než nic, a taky jsem používala malou, jednorázovou zubní nit. Na svoje zuby a dásně jsem byla opatrná a snažila se je udržet zdravé.

„Ona má jméno, víš?“ Ham nad svou přítelkyní protočil panenky.

Řekla jsem jim, že se jmenuju Sarah, což je ale falešné jméno.

„Zpěvačka je pravdě blíž,“ poznamenala Mandy a věnovala mi chápavý úsměv.

Prokoukla mě. Nemyslím, že by mě poznala, ovšem věděla, že se nejmenuju Sarah. Bylo mi trochu nepříjemné, jak je do mě schopná vidět. Přesto jsem ji měla ráda, protože ze mě nikdy nemámila pravdu.

„Hej, dej tej cérce pokoj,“ ozval se Ham, což byla zkratka jeho příjmení Hamilton. Nebyl první feťák heroinu, se kterým jsem se setkala, ale ten nejtragičtější. Vysoký, štíhlý a potetovaný, s krásnýma zelenýma očima a obličejem, který by byl neuvěřitelně pěkný, kdyby nebyl fyzicky poznamenaný užíváním drog. Tenká vytahaná kůže měla šedivou barvu a zuby měl v ještě horším stavu než Mandy. Nejenom žluté a nemocné, ale jeho levý špičák byl zlomený a pravý řezák mu úplně chyběl. Když jsme se poprvé setkali, vyprávěli mi o sobě.

Mandy utekla před domácím násilím. Partner její matky ji pravidelně sexuálně zneužíval a její žárlivá máma ji za trest mlátila, jako by to byla její vina. Dělalo se mi špatně od žaludku z toho, s jakým klidem mi Mandy svůj příběh povídala. Jako by časem otupěla. Té otupělosti jsem ovšem rozuměla.

Život na ulici dovedl Mandy k tomu, že se prodávala, aby přežila. Rozvinuly se u ní vážné úzkosti a deprese a chyběla ještě jedna hrozná sexuální zkušenost, aby spáchala sebevraždu. Tehdy poznala Hama. Mandy nepocházela z Glasgow, Ham však dřív žil ve čtvrti Ibrox, která se nachází asi patnáct minut od centra. V patnácti začal užívat heroin a jeho závislost ho připravila o rodinu, většinu kamarádů a o schopnost udržet si práci.

Mandy Hamova závislost netrápila. Aspoň tak mi to říkala. Bylo mi jich líto nejenom kvůli tomu, čím vším si prošli a že spali na ulici. Cítila jsem smutek, protože jsem poznala, že Ham Mandy miluje. Když však jednoho dne Ham odešel, aby si promluvil s jiným bezdomovcem, s kterým se znali, Mandy mi prozradila, že je s ním jenom proto, že ji chrání před ostatními muži a že mu nevadí, když je na tom špatně kvůli své neléčené úzkosti. Nemiluješ ho? zeptala jsem se. Mám ho ráda jako kamaráda, odpověděla mi. Jenže mi bylo jasné, že mu nabízí za jeho ochranu víc než přátelství, a chtělo se mi pro ni brečet, protože se stále prodávala… jenom jiným způsobem.

„Co se děje?“ zeptala jsem se, ale nechtěla jsem se s nimi moc zdržovat, protože k mé nelibosti byli jako velká dávka kruté, tvrdé reality.

Než mi kdokoli z nich mohl odpovědět, z oblohy spadla první tlustá dešťová kapka.

„Sakra.“ Ham zamračeně vzhlédl. „Jsem to tušil.“

„Najdete si nějakej úkryt, lidi?“

„Je to jenom krapet deště. První kúpel za fůru dnů,“ zasmála se Mandy.

„Kampak míříš?“ zeptal se Ham.

Pokrčila jsem rameny. Nechtěla jsem, aby kdokoli věděl, kde stanuju. „Jdu se umýt a najíst.“

Mandy se na mě najednou zamračila. „Seš furt sama? Co jsme ti o tom říkali, Zpěvačko? Potřebuješ chlapa. Nebo si musíš najít ňáké roby.“

Ham na mě starostlivě pohlédl. „Nebo ostaň s náma. Ochráníme ťa.“

Věděla jsem, že tím nemyslí nic sexuálního, přesto jsem se při té představě trochu zachvěla. Oba trvali na tom, že jsem zranitelná, když jsem sama. Protože jsem se toulala po městě už dobrých pár měsíců, viděla jsem několik bezdomovců v párech, nebo – jak mi navrhovali, abych se k nim přidala – skupinky žen žijících na ulicích.

Jenže já jsem byla chytřejší než oni všichni. Přespávala jsem tam, kam nikdo nechodí, daleko od centra města. Na to, abych byla v bezpečí, jsem nikoho nepotřebovala.

„Sice vypadám, že by mě mohl odfouknout slabší větřík, ale to je jenom zástěrka. Umím člověku nakopat prdel, víte.“ Zakřenila jsem se, snažila jsem se je uklidnit. Pak jsem o krok ustoupila. „Dokážu se o sebe postarat. Slibuju.“

„Jednoho dne se dostaneš do průseru, Zpěvačko!“ zavolala za mnou Mandy a její slova mi zněla jako předtucha, protože mě z nich zamrazilo v zádech.

Nebuď hloupá, napomenula jsem se a setřásla ten pocit.

Jsem v pohodě.

Neměla jsem jejich problémy. Navzdory svému věku jsem byla chytrá a měla za sebou spoustu životních zkušeností, o které jsem se mohla opřít.

Tohle je teď můj život. Líbí se mi. Starám se jenom o ty nejdůležitější, nejnezbytnější záležitosti a všechno ostatní jde mimo mě. A budu takhle pokračovat dál, pokud to znamená, že nebudu muset přemýšlet o tom, kým jsem bývala dřív.

2. KAPITOLA

Cesta autobusem na sever trvala jenom patnáct minut. Vystoupila jsem na zastávce, která je od plaveckého centra vzdálená asi pět minut chůze. Chodím pokaždé do tohohle bazénu, protože k prádelně je to odsud pěšky jen deset minut a dvacet pak k místu, kde přespávám.

V recepci sedává každou sobotu tatáž holka. Je milá a vždycky mi hlídá kytaru, poté co zaplatím za vstupenku do bazénu. Když mi lístek podávala, smutně se usmívala, tak jsem poznala, že ví, že tu nejsem proto, abych si zaplavala. Přesto mě pouští dovnitř.

Moje hrdost její laskavostí maličko trpí, jenže na hrdost nemám čas, připomněla jsem si cestou do dámských šaten. Vydlážděnou podlahu tu a tam pokrývaly loužičky vody a kachličky na zdech se leskly zkondenzovanou párou. Ve velké místnosti se nesl těžký pach chloru, ten už mi teď však přináší útěchu. Našla jsem si volnou jednu z větších skříněk, vytáhla si levný šampon a kondicionér, holicí pěnu a holítko, osušku a sprchový gel. Poté co jsem uložila batoh do skříňky tak, abych nepoškodila stan, jsem se svlékla do spodního prádla.

Když jsem vyrůstala, nikdy jsem se za své tělo nestyděla. V pubertě mi narostly menší křivky. Nosila jsem velikost třicet čtyři a nikdo nikdy nepoukazoval na moji váhu, takže mě nikdy netrápila. Nepatřila jsem mezi populární děti, ale měla jsem kapelu, zábavnou partu kamarádů, a příliš jsme se soustředili na dosažení úspěchu v hudebním průmyslu, než abychom se starali o věci, které řešili naši vrstevníci. Takže abych řekla pravdu, ohledně svého vzhledu jsem znejistěla, teprve když se kapela uchytila.

Kdykoli jsme hodili něco na Instagram, lidi vždycky komentovali, jak na té fotce vypadám. Pokud to bylo ze špatného úhlu, začaly padat otázky – Nepřibrala jsem? Nejsem těhotná? Kdo mě zbouchnul? Možná bych si měla nechat zvětšit prsa? A jak bych byla hezká, kdybych si nechala upravit nos.

Všechny komentáře negativní nebyly, většina jich naopak byla pozitivních. Některé byly příšerně sexuální a útočné. Možná vás ale překvapí, jak snadné je začít se na tyhle negativní šmejdy soustředit. Dovolit jim, aby se vám dostali pod kůži, přestože jste se svým vzhledem nikdy dřív netrápili. Je taky deprimující, že ty negativní komentáře narostly, když nějaký bulvární časopis uvedl, že chodím s oblíbeným slavným mužem, protože nás spolu vyfotili. Za mou kariéru to otiskli několikrát. Ženy dokážou být zlomyslné, když si myslí, že si nezasloužíte muže, jehož obdivují. Smutné, bohužel ale zatraceně pravdivé.

Teď je mi všechno tohle ukradené. Nestarám se o to.

Vím, že jsem teď hodně hubená, ale pokud na mě někdo zíral, zatímco jsem procházela šatnou v obnošeném prádle s levnými produkty v náruči, neviděla jsem to. A bylo mi to fuk.

Naštěstí jsem hned našla volnou sprchu, vstoupila dovnitř a nevšímala si cizích vlasů v odtoku. Zatáhla jsem za sebou závěs, abych měla soukromí. Opatrně jsem si svlékla prádlo, zamotala ho do osušky a tu odložila před sprchový kout. Jako vždy jsem doufala, že se neobjeví nějaká krysa a neukradne mi ji.

Když na mě dopadla horká voda, zavřela jsem oči a nad tou senzací skoro začala slintat. Po několika dnech bez sprchy neexistuje nic lepšího. Dřív jsem vždycky považovala sprchu za něco zaručeného. Teď když jsem ji neměla pravidelně – měla jsem štěstí, když jsem získala dost peněz, abych si ji dopřála jednou týdně –, to byla čirá radost. Ne že bych si ji však mohla užívat kdovíjak dlouho, protože tu vždycky čekal někdo další.

Tak jsem se dala do drhnutí. Nejdřív tělo, pak vlasy. Potom jsem se oholila. Mandy mi říkala, ať se na holení vykašlu. Že chlupaté nohy vás udrží v zimě v teple. Přespávám venku už od konce dubna a v noci bývalo zatraceně chladno. Ani letní noci nejsou ve Skotsku moc teplé, ale dá se to snést. Teď je září. Za pár týdnů teplota v noci klesne tak, až to bude neúnosné. Snažila jsem se na to nemyslet.

Ani se netrápit tím, že moje turistické vízum brzy vyprší.

Zkroutil se mi žaludek, proto jsem tu myšlenku zahnala. Budu se tím zabývat, až to nastane. Ve svém životě teď řeším jen aktuální věci. Je to prosté. Snadné.

Poté co jsem se umyla, jsem se zase cítila víc jako člověk. Natáhla jsem ruku a byla ráda, že jsem našla osušku i prádlo. Omotala jsem ji kolem sebe a vyšla ven. Nevšímala jsem si nevrlého pohledu ženy, která čekala, až se bude moct osprchovat jako další. Zamkla jsem se v nedaleké kabince, abych se mohla v soukromí osušit.

Ve spodním prádle jsem pak kabinku opustila a šla si ke skříňce pro svoje věci. Jakmile jsem byla oblečená a upravená, vytáhla jsem hřeben.

Právě jsem si fénovala vlasy a snažila se nedívat na sebe zblízka do zrcadla, když se to stalo.

Ucítila jsem, jak na mě někdo zírá, a nemohla to už dál ignorovat. Sklouzla jsem očima přes svůj odraz k mladé holce stojící vedle mě. Hleděla na mě s otevřenou pusou a oči se jí leskly vzrušením, které jsem poznávala. Sevřel mě strach a rychle jsem uhnula pohledem. Mávala jsem fénem kolem hlavy, jako by to mělo ten proces snad urychlit.

Když jsem ho nakonec vypnula, věděla jsem, že na mě pořád zírá.

Kruci.

Posbírala jsem svoje věci a prudce se otočila.

„Hej!“ Proboha.

Ohlédla jsem se na ni a zamračila se.

Úsměv jí zakolísal. „Vypadáte jako Skylar Finchová. Už vám to někdo řekl?“

S jihoanglickým přízvukem jsem zalhala: „Netuším, kdo to je.“

Dívčin výraz po mé odpovědi nebo přízvuku – nevím jistě, co z toho – povadl. „Jo…“ Šeptem pak dodala: „Jako by si snad Skylar Finchová přišla zaplavat právě sem.“

Mlčky jsem odešla a nutila se nic si z toho setkání nedělat. No… nutila jsem se předstírat, že to se mnou nic nedělá.

Soustředila jsem se na další úkol. Prádelna, nebo prací samoobsluha, jak tomu tady říkají. Hodila jsem těch pár kousků oblečení, co mám, do pračky, a místo abych u ní čekala, vydala jsem se do místního bistra, abych si koupila něco k večeři a dvě lahve vody. Pořád pršelo, tak jsem snědla smažené filé s hranolky v krytém vchodu do prádelny. Upřímně, měla jsem problém to dojíst, nakonec jsem polovinu vyhodila. Smažené filé s hranolky je levný a sytý pokrm, jenže po dlouhých týdnech, kdy jíte jenom levné smažené jídlo, ho asi vaše tělo začne odmítat.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA