KALIBR

Sean McFate

a

Bret Witter

POD ČERNOU VLAJKOU

KALIBR

Přeložil Milan Lžička

DEEP BLACK

Copyright © 2016 by Sean McFate and Bret Witter

Translation © Milan Lžička, 2020

ISBN 978-80-242-6400-4

VĚNOVÁNO JESSICE

– SM

VĚNOVÁNO ELIZABETH

– BW

Za domnělou vládou sedí na trůnu vláda neviditelná,

která nedluží oddanost lidu

ani se mu nezodpovídá.

– THEODORE ROOSEVELT

Prolog

Pondělí 18. srpna 2014

Saúdskoarabský princ si z nosních dírek otřel zbytky kokainu, a když obklopen svou svitou vyšel z pařížského hotelu Four Seasons George V, musel přimhouřit oči. Sluneční světlo ho udeřilo do tváře, přestože měl na hlavě šátek a k tomu černé sluneční brýle. Až doposud byl zalezlý ve shluku osmi apartmá v sedmém podlaží – taková urážka! Zasloužil by si celé patro. Zvlášť když je s majitelem v přízni a přijel sem (částečně) pracovně.

Během dne navštívil saúdskoarabskou ambasádu, jinak ale vycházel pouze v noci, obrážel kluby v osmém obvodu. A teď je co? Pondělí pět odpoledne? Ne že by se víkendy čímkoliv vymykaly, pro prince Mišála bin Abd al-Azíze al Saúda, vzdáleného příbuzného králů, ale ne zase tak vzdáleného, že by šlo o bezvýznamného člověka, to byly dny jako každé jiné. Mišál byl baculatý playboy středních let, který se považoval za vášnivého milovníka koksu, třicetileté skotské a prostitutek, co si za noc účtují patnáct tisíc dolarů.

Tvoje dekadentnost představuje dokonalé krytí pro akci, opakoval mu otec. Podobné věci říkával otec neustále, snažil se Mišálův životní styl změnit v přednost.

Jeho otec, princ Abd al-Azíz, byl ctižádostivý člověk, sedmý syn druhé manželky druhořadého prince, který si odmítal užívat výhod, jež mu život skýtal. Mišál to nikdy nedovedl pochopit. Otec měl sto milionů dolarů a tři překrásné manželky (kromě dvou šeredných, které si vzal kvůli jejich konexím), a přesto si dělal starosti – o vlastní postavení, o svůj vliv, o svůj odkaz.

Mišálův mladší bratr Farhán byl horší. Toho zajímal jenom Korán, marnil svůj život na modlitebních koberečcích v madrasách, přeplněných chudými zoufalci. Oba muži mohli mít, cokoliv chtěli, a oba si zvolili iluzi. Otec toužil po moci a bratr po zbožnosti.

Před smrtí si musí člověk pořádně užít, říkal si Mišál. Místo toho ale polykal antacidové tablety a užíral se tím, že k němu otec nechová dostatečnou úctu.

Úcta ovšem možná není vůbec špatná věc, zvlášť když si ji lze získat tak levně. Za život propašoval Mišál na palubě svého soukromého tryskáče tisíce kilogramů drog, obvykle kokainu anebo pilulek captagonu. Teď mu otec vůbec poprvé svěřil důležitý úkol: vyzvednout tenhle kufřík.

Hlídej ho jako oko v hlavě, nabádal jej otec. A neotvírej ho.

Co je uvnitř, Mišál netušil a bylo mu to jedno. Konečně se k němu otec choval se vší vážností, to bylo ze všeho nejpodstatnější. Mladí muži s oblibou dělají starší generaci ostudu, jednou ovšem přijde chvíle, kdy už to není symbol cti, ale spíš cejch hanby. A Mišálovi bylo dvaačtyřicet.

„Ať na to šlápnou,“ poručil bodyguardovi, který mu otevřel dveře pronajaté černé dodávky Mercedes Viano. Posadil se dozadu a kovový kufřík položil na sedadlo vedle sebe. Před deseti minutami zavítala do jeho apartmá skupinka dobře oblečených mužů. Uzavřeli spolu obchod. Pět miliard v tlustých svazcích pětiseteurových bankovek za tenhle hliníkový kufřík a jeho obsah. Na nejstarší civilní pařížské letiště Le Bourget to bylo pouhých dvacet kilometrů – tam už na něj čekal jeho tryskáč Hawker, jímž se měl vrátit domů do Rijádu.

Konvoj deseti vozů už se agresivně prodíral dopravní zácpou na Champs-Élysées. Princ ze čtvrtého auta duchem nepřítomně pozoroval kolemjdoucí turisty, načež kolona objela Vítězný oblouk a zrychlila směrem k městskému okruhu. Těch bělostných budov, toho kamene. Princ myslel na blondýnky a na šampaňské a taky na přísného otce, který si nic podobného nikdy nedopřál. Sáhl po kokainu. Když si šňupl, uslyšel tepot tlaku za očima, proto je zavřel a opřel se, vnímal, jak se svět pod ním zrychluje, a nechal se unášet.

Z transu procitl, teprve když mercedes uhnul do strany tak prudce, až se uhodil hlavou o okýnko. Otevřel oči. Svištěli stodvacítkou v hodině, míjeli okolní vozy, jako by stály na místě. Sledoval, jak řidič po vzoru auta v čele kolony najel na krajnici. Působilo to hypnoticky, až pokojně, jako by ostatní vozy někdo táhl dozadu, aby mohli projet.

A pak zahlédl to černé BMW. Mělo zatmavená skla, ale žádné espézetky a uhánělo po levé straně konvoje – u každého z vozidel zpomalilo a po chvíli opět vystřelilo vpřed k dalšímu. Dotáhlo se až k minidodávce, přičemž se umně vyhýbalo ostatním vozům, a srovnalo s ní rychlost. Mišál se předklonil, v tmavých oknech BMW ale zahlédl jenom vlastní odraz. Vypadal otřesně, hladce oholenou tvář měl nateklou od konzumace drog, vzápětí ale obraz zmizel, jelikož sebou minidodávka nečekaně trhla. Konvoj teď uháněl po místní komunikaci. Proletěl přes semafory a prosvištěl dělnickou čtvrtí, kde málem srazil chodce.

„Zkratka,“ ohlásil jeho bodyguard, měl ale vytaženou zbraň.

„Kdo byl…“ spustil princ, než ale stačil větu doříct, opět se objevilo to BMW, se skřípěním pneumatik vyrazilo zpoza rohu a zatarasilo silnici. Vozidlo v čele konvoje ostře zabrzdilo a dostalo nekontrolovatelný smyk. Další dvě auta prudce zabočila, aby do sebe nenarazila, a princův mercedes, jehož řidič divoce dupal na brzdu, udělal ve smyku hodiny.

Princ sevřel v rukou kufřík a jako ve zpomaleném záběru ho zvedla ze sedačky odstředivá síla. Myslel na otce s hněvivě zdviženou rukou. Myslel na matku, na to, jak jí pomeranče a směje se. Myslel na kašnu na jejich dvoře v Rijádu a na chuť nádherných dívek. Vzápětí ho zachytil bezpečnostní pás a stáhl ho zpátky tak prudce, že narazil hlavou do tvrdé kožené opěrky.

Řidič mercedesu zařadil zpátečku, zezadu se k nim ovšem přihnalo další BMW a zablokovalo jim únikovou cestu.

Za tříštění skla a kroucení kovu naboural mercedes do levého boku BMW. Nárazem princovi škubla hlava, až mu vystřelila bolest do krku. Kdosi křičel arabsky a francouzsky. Ve vzduchu byla cítit spálená guma.

Vtom zaslechl střelbu. Zahlédl, jak se jeho bodyguard otáčí a chystá se pálit. Zahlédl pouto připevněné ke kufříku a uvědomil si, že by ho měl mít na ruce, jenže než po něm stačil sáhnout, bodyguard ho strhl na podlahu a zalehl ho. Uslyšel výbuch. Cítil, jak se vysypalo okýnko.

A najednou se mercedes rozjel, uháněl z místa přepadení pryč. Princ cítil, jak se auto řítí po dvou kolech, když znova najíždělo na dálnici. Byli volní. Unikli. Nemohl ovšem vstát, bodyguard na něm pořád ležel.

Pak minidodávka ostře zabočila a tíha bodyguardova těla z něj částečně spadla. Za burácení motoru auto řízlo zatáčku a rozjelo se boční uličkou. Střelba za nimi utichla. Čísi ruka ho chytila za rameno a zvedla ho. Princ to cítil: lehkost. Úlevu. Podařilo se jim uprchnout.

Bodyguard se svalil stranou – bylo po něm. Muž sedící vedle něj měl na hlavě černou kuklu a Mišál si všiml, že černou masku má i řidič. Útočníci zřejmě vlezli do auta, když během přestřelky ležel tváří k zemi. Unesli ho.

Ne, pomyslel si princ. Vždyť je bílý den a jsme uprostřed Paříže!

Sevřel kufřík. Všiml, že z něj jako otcova výčitka visí kovové pouto, a přicvakl si ho na zápěstí.

„Mauvaise idée,“ prohodil klidně únosce. Špatný nápad.

„Budeme ho muset odříznout. A ta ocel je pevnější než tvoje zápěstí.“

Chlap v kukle se usmíval. Princ z něj viděl jenom oči a zuby.

„Jenom klid. K otevření toho kufříku potřebujeme biologicky zakódovaný otisk tvého prstu, takže ta ruka nepřijde nazmar.“ Princ si instinktivně promnul zápěstí. Třeštila mu hlava. Snažil se nemyslet na otce.

„Je suis désolé,“ prohodil únosce. „Tví chlapi zdrhli… jakmile zmerčili tyhle kvéry.“ Zamával samopalem Heckler & Koch MP7 s tlumičem. „Bohužel jsi zůstal sám, princi Mišále Abd al-Azízi. Možná je načase si promluvit, ne? Anebo budu potřebovat tohle?“

Byla to pilka na kosti.

O pár tisíc kilometrů dál zazvonil princi Farhánovi mobil. Ne ten, co držel v ruce, nýbrž satelitní telefon. Speciálně šifrovaný přístroj, který dostal od otce, prince Abd al-Azíze, šéfa saúdskoarabské tajné služby. Tento typ existoval pouze ve třech exemplářích. Zbylé dva měli jeho otec a bratr Mišál.

Nenamáhal se ho zvednout. Věděl, že je to signál. Dvě zazvonění. Pak volající zavěsil.

Je to tady, pomyslel si a vstal z pohovky v hale istanbulské-

ho hotelu Four Seasons Sultanahmet. Farhán měřil přes sto osmdesát centimetrů, měl svalnatou postavu a tmavé vousy i oči. Uhladil si thóbu, dlouhý bílý šat běžný v Arábii, a vydal se ke schodům. Gestem ruky zadržel osobní strážce – trochu soukromí bych prosil – a zamířil dolů.

Mám jenom pár minut, pomyslel si, když sbíhal schody po třech. O patro níž se nacházel komplex konferenčních místností. Uháněl ke vchodu pro zaměstnance na opačném konci a vydal se dlouhou chodbou, připomínající tunel. Hotel Four Seasons Sultanahmet býval kdysi věznicí, obehnanou ze dvou stran suchým příkopem a vybudovanou na kopci vedle chrámu Hagia Sofia a Modré mešity. Měl několik nádvoří, ale pouze jeden vchod pro hosty. Tímto tunelem pro personál se dal hotel opustit sto metrů od hlavního vchodu.

Jen co si z hlavy strhl červenobíle kostkovanou kefíju, pokrývku hlavy běžnou v Saúdské Arábii, začal satelitní telefon znova vyzvánět. A tentokrát mu jeho zvuk připadal hlasitější, možná kvůli betonovým stěnám chodby. Anebo možná jelikož věděl, že mu volá nahněvaný otec. Farhán telefon vypnul; na návrat bylo už pozdě. Kefíju hodil do odpadkového koše, po ní i thóbu a otevřel kovové dveře.

Když prudce vyrazil na chodník, vylekal dvojici údržbářů, kteří před vchodem pro personál pokuřovali. Nevšímal si jich a ohlédl se na hlavní vstup, aby zhodnotil situaci. Dva portýři se tam dohadovali s jakousi Asiatkou, která s sebou vláčela neuvěřitelně obrovskou hromadu pastelových zavazadel, zvlášť vzhledem k velikosti taxíku stojícího s otevřeným kufrem uprostřed ulice. Pro odvedení pozornosti ideál.

Zamířil na opačnou stranu. K chrámu Hagia Sofia to byl jeden blok. V půli cesty se ohlédl. Jeden z jeho bodyguardů stál na silnici a snažil se pomáhat se zavazadly. Přidal do kroku. Když se ohlédl podruhé, povšiml si, že od chodníku vyjíždí černý land cruiser se zhasnutými světly. Vůz pomaličku mířil přímo k němu, jako lev stopující kořist. Jakmile Farhán zahlédl, že zrychlil a prosvištěl kolem taxíku, pochopil, že po něm jdou. Otočil se a vzal nohy na ramena.

Samotnou srážku neviděl. Zaslechl jen náraz, připomínající výbuch bomby umístěné v autě. Ucítil kouř. Ohlédl se. Do land cruiseru z jedné strany naboural malý zelený renault. Na místě řidiče renaultu seděl jeho kontakt, celý zhroucený na volantu. Svou odvahou pro něj tenhle člověk získal čas, zároveň ale rozbil únikový vůz.

Výstřely. Princ se neotáčel a nezjišťoval, kdo to pálí. Otočil se a v plné rychlosti proběhl kolem zábrany na malé parkoviště plné taxíků a minibusů. S cigaretami v ústech šoféři sledovali, jak kolem nich sprintuje. Někteří na něj volali, ale on nezpomalil a vzápětí se ocitl na okraji parku sultána Ahmeda, kde kdysi stával starověký hipodrom. Na jednom konci parku se tyčila Modrá mešita, na druhém chrám Hagia Sofia, ale přímo před ním se uprostřed nacházela cesta pro pěší, dostatečně široká i pro auta, a dva akry rovného prostranství zaplněného turisty, prodavači pečené kukuřice a ženami se zahalenými hlavami, které kráčely na modlitbu.

Zaslechl za sebou střelbu. Turisté se zděšeně rozprchli a za zvukem výstřelů chvátalo několik policistů. Využil stínů a vklouzl do nedaleké budovy Ayasofya Hürrem Hamami, růžovo-bíle pruhovaných tureckých lázní, které nechala před stovkami let postavit oblíbená manželka sultána Sulejmana I. Nádherného.

Vchodem proběhl do hlavního klenutého sálu se zářivě bělostným stropem, vícepatrovými dřevěnými schodišti a vykládanými keramickými dlaždicemi. Z vyhřívaných mramorových lavic se zvedali muži, které zjevně šokoval člověk v šatech.

Farhán zaslechl dusot bot, jež se za ním hnaly, a tak se vřítil do parní lázně, ústřední místnosti celé budovy. Na bílých mramorových deskách tam na břiše leželo několik žen; některé obsluha drhla mýdlovou pěnou, na jiné šplíchala vodu z mělké dřevěné mísy. Na druhé straně seděla žena a myla se. Upírala na prince pohled a oplachovala si vodou ramena a holý trup – ze své nahoty byla méně v rozpacích než on.

Jako správný počestný muslim odvrátil pohled a vtom mu podjely nohy. Jen co dopadl tvrdě na podlahu, vběhli do místnosti chlapi s pistolemi v rukou. Vmžiku byl Farhán opět na nohou. První muž na něj namířil, ale princ se schoval za sloup, takže ho kulka nemohla zasáhnout. Okamžitě se po něm vrhl další chlap. Farhánovi se vybavil absolvovaný výcvik, udělal krok stranou, zkroutil útočníkovi ruku, švihl boky a mrštil soka na stěnu, až na mramoru zůstal rudý flek. Vtom proti němu vyrazil první chlap, tentokrát byl ale Farhán nachystaný a tvrdě ho kopl do stehna. Muž se skácel a Farhán mu dal takovou ránu do kořene nosu, až mu ho přerazil.

Chlap zařval, chytil se za zkrvavený nos a Farhán mu mezitím sebral pistoli ráže 9 mm, náhradní zásobník a vysílačku. Do dveří vpadli další dva protivníci. Farhán zmizel opačným koncem místnosti kolem řady sprch. Vyběhl do dvora za lázněmi se třpytivým jezírkem, jídelními stoly a dekadentně polooblečenými lidmi ve sklápěcích křesílkách, kteří tam vstřebávali odpolední sluníčko. Před ním stála zeď. Ani na okamžik nezpomalil. Odrazil se od kašny a plavným skokem se přes zeď přehoupl, na druhé straně ale dopadl tvrději, než čekal.

Ležel na zemi jak široký tak dlouhý a čekal ránu obuškem do hlavy nebo hlaveň přimáčknutou na záda, ale nic nepřišlo. Opatrně se rozhlížel, počítal, že se na něj vzápětí vrhne trojice nebo čtveřice chlapů. Nikde ovšem nebylo ani živáčka. Tedy vlastně si opodál stovky lidí fotily své nejbližší na podvečerním pozadí s nasvícenou Modrou mešitou, ale jeho jako by si nikdo nevšiml. Prostě další Arab ležící na ulici.

S bolestí tepající v pravém kotníku se belhal pryč. Zřejmě si ho při pádu vymkl. Musí ale zmizet. Za chvíli dorazí policie… anebo ti chlapi, co se ho snaží zabít, případně otcovi muži, což by bylo ještě horší.

Odkulhal do úzké uličky, kde se netísnily žádné davy, a strčil si do ucha sluchátko vysílačky. Šlo o otcovy lidi, křičeli arabsky jeden přes druhého. Byli mu na stopě, proto přidal do kroku.

Když chvatně pajdal kolem shluku kontejnerů za jakousi restaurací, zdálo se mu, že z nedaleké uličky zaslechl křik, ale jistý si nebyl.

Probelhal se kolem několika spících psů a vstoupil do starobylé židovské čtvrti. Byly tam obchody a davy lidí a prodejci lákající ho, ať vyzkouší jejich zboží.

„Vy máte krok člověka, co si chce koupit koberec,“ zasmál se kdosi a už ho popadal za loket. Nedbal na bolest, a když na dalším nároží zabočil, málem vrazil do dvojice policistů. Z vysílačky zaslechl, že otcovi muži prohledávají právě tenhle bazar. Vklouzl do přilehlého krámku.

„Přál by si pán vodní dýmku? Anebo sadu ozdobných talířů? Koberečky? Máme spoustu koberců,“ lákal ho majitel dovnitř. Nikdo z nich nebyl rodilý anglický mluvčí, tato řeč je však moderní lingua franca. „Jsme rodinný podnik. Vyrábíme vlastní koberce. Podívejte,“ ukázal muž na tkalcovský stav.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog