Sexy hoteliér

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Alice Claytonová

Sexy hoteliér – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ALICE CLAYTONOVÁ

SEXY HOTELIÉR

MLADÁ FRONTA

Přeložila Alžběta Vargová

Copyright © 2017 by Alice Clayton

Translation © Alžběta Vargová, 2020

ISBN 978-80-204-5685-4 tištěná kniha

ISBN 978-80-204-5781-3 ePub

ISBN 978-80-204-5783-7 Mobi

ISBN 978-80-204-5782-0 PDF

Věnováno Hotelu Mohonk,

kde se inspirace stala skutečností.

Kapitola jedna

„Partnerka?“

„Partnerka.“

„Partnerka?“

„Partnerka.“

„Partnerka?“

„Dokud neuděláš něco s touhle selektivní hluchotou, tak ne. Opravdu ti, Claro, nabízím, že z tebe bude partnerka.“

Ježkovy zraky.

Seděla jsem naproti svému nejoblíbenějšímu dospělému na světě a mezi námi se nacházel asi metr mahagonu. Tím dospělým za stolem byla moje šéfová a právě mi sdělovala, že pokud se mi s novou zakázkou podaří udělat díru do vesmíru, tak mě povýší na partnerku.

Nádech. Výdech. Nádech. Výdech. Tohle byla jedna z těch chvilek, o kterých čtete v románech, když hrdinka později vzpomíná na minulost a pak ukáže prstem na jeden jediný konkrétní okamžik, jako by to byla medaile ve vitríně, vytáhne ji z nudy všedních dní, vybarví ji a ozdobí třpytkami a možná přidá i jednorožce. Až jednoho dne budu vzpomínat já, řeknu si: Tohle byla ta chvíle, kdy se můj život změnil. Všechna ta dřina a hodiny a víkendy v kanceláři a prošvihnutá rande a mejdany, na kterých jsem nebyla, krev a pot a slzy za to stály, protože jsem se dostala až sem, k téhle chvíli, do bodu právě teď, kdy jsem konečně udělala zářez, který je skutečně můj.

Barbara se usmála. Pozorovala, jak se to snažím vstřebat, a nejspíš i poslouchala, jak se mi v hlavě otáčejí kolečka. Od chvíle, co mě najala, už uplynulo pět let a šest měsíců. Vzala mě pod křídla a všechno mě krok za krokem naučila. A teď mi podávala klíče k tomuhle království. Budu partnerkou v jedné z nejznámějších a nejrespektovanějších brandingových agentur v zemi. Pokud ovšem...

„Takže když hotel Bryant nakopnu do dvacátýho prvního století, bude moje jméno na hlavičkových papírech?“

Přikývla. „Přesně tak, holka.“

Výdech. Nádech. Výdech. Nádech.

Usmála jsem se. „Vyrazím hned zítra.“

***

Neměla jsem auto. Na tom není nic divného vzhledem k tomu, že jsem byla osmdesát procent roku někde na cestách a doma v Bostonu jsem mohla kamkoli dojít pěšky. Doprava v Bostonu je taková noční můra, že jsem v televizi preventivně přepnula na jiný kanál pokaždé, když se v ní objevila reklama, která se mě snažila přesvědčit, abych se rozloučila s trochou pracně vydělaných dolarů a konečně si koupila vlastní bourák.

Přesto jsem řídila ráda, a kdykoli se mi naskytla příležitost k dlouhodobější práci jinde, brala jsem za vděk jakoukoli záminkou k tomu, abych se mohla posadit za volant. Navíc upřímně řečeno „dlouhodobější práce jinde“ v podstatě definovaly můj život.

Teď ze mě ale (dá-li pánbůh) měla být partnerka ve firmě, pro kterou jsem žila a dýchala. Je tohle skutečnost? Fakticky se to děje? Je to...

„Hlavně natankujte plnou nádrž, jasný?“

Zpátky do reality. Na parkovišti autopůjčovny na kraji města jsem si už vysnila budoucnost na deset let dopředu, zatímco mě nějaký kluk poučoval o tankování.

„Jasný, jasný. Benzín, plná nádrž. Chápu.“ Pohladila jsem střechu béžové corolly, která mi ode dneška měla dělat společnost. Solidní. Bezpečná. Spolehlivá. Zoufale nudná. „Můžu už jet?“ těšila jsem se, až konečně vyrazím. Cesta k hotelu Bryant měla trvat jen čtyři hodiny, ale já si to tam chtěla obhlídnout ještě před večeří.

„Jo. Kam se chystáte?“

„Catskillské hory, kousek od New Yorku...“ zarazila jsem se a otočila hlavu. Moji pozornost totiž upoutalo auto, které právě vyjíždělo z myčky. Začátek jara na Severovýchodě je ostudou matky přírody – zima, bláto, šeď a deprese –, ale když se k nám jako ve zpomaleném záběru přibližoval tenhle nádherný lesklý červený kabriolet, připomněl mi, jak svět vypadá v létě. Nemohla jsem na něj přestat zírat. Byl odvážný, suverénní, namyšlený a naprosto zbytečný.

A taky tisíckrát zábavnější.

Kluk sledoval můj pohled a obdivně nadzdvihl obočí.

Ukázala jsem prstem. „A kolik stojí tohle?“

„Hezkyyy.“ V jeho očích jsem nejspíš o pár centimetrů povyrostla. Narodila jsem se o sedm týdnů předčasně a vždycky jsem byla spíš drobnější. Abych bojovala s občasnou jarní sprškou, měla jsem na sobě černé legíny, černé holínky, ve kterých jsem doslova plavala, i když to byla nejmenší velikost na skladě, a černou pláštěnku. Opravdu jsem vypadala jako někdo, kdo patří do béžové corolly.

Pod tou pláštěnkou se však skrývalo těsné třešňově rudé tričko. A pod legínami zase hedvábné, třešňově rudé kalhotky. Když jsem si sundala kšiltovku a prohrábla své krátké mikádo, které se rázem proměnilo v blonďaté bodliny, pootevřela jsem třešňově rudé rty.

„Jo, tohle bych chtěla.“

O dvacet minut později jsem vystřelila z Bostonu v nadupaném třešňově rudém sporťáku, pevně odhodlaná udělat do vesmíru takovou díru, že bych si nakonec i jeden takový mohla koupit do své třešňově rudé sbírky.

Partnerka úspěšné agentury si přece zaslouží něco extra, nebo ne?

***

Partnerka by ale taky mohla vědět, že vyrazit v nadupaném třešňově rudém sporťáku na silnice, kde fouká vítr a které jsou samá zatáčka, sůl, led a díry, není zrovna nejlepší nápad. Přesně proto jsem se nikdy nerozhodovala na poslední chvíli, nikdy nedělala nic impulzivně. V jednoduchosti je krása a řízení blázince jsem raději přenechávala své nejlepší kamarádce Natalii Graysonové. A taky své druhé nejlepší kamarádce Roxie Callahanové, která Natalii v případě potřeby skvěle zastoupila.

Natalie a Roxie. My tři jsme se potkaly před lety v kuchařské škole v Kalifornii. Bylo nám osmnáct a potřebovaly jsme změnu. Roxie z nás jediná měla skutečně kuchařský talent, a i když jsem si rok v Kalifornii moc užila, rychle mi došlo, že vaření pro mě vždycky bude tak maximálně koníčkem. Takže jsem si sbalila kufry a vrátila se zpátky do Nové Anglie. Natalie s vařením učinila podobnou zkušenost a také se vrátila domů, na Manhattan, o němž byla skálopevně přesvědčená, že patří jen jí.

Roxie zůstala v Kalifornii, kde se z ní stala soukromá šéfkuchařka celebrit. Do rodné hroudy, městečka Bailey Falls, se vrátila až poté, co se její kariéra zhroutila kvůli šlehačce, která se změnila na máslo v ten nejhorší možný okamžik. Tohle máslo jí však navždycky změnilo život a díky němu mohla naplno ocenit kouzlo svého rodného města. Města, které v době, kdy byla pryč, přivítalo s otevřenou náručí také Lea Maxwella – muže, který dosud vládne jejímu srdci.

Jako druhá padla městečku za oběť Natalie. Tuhle skrz naskrz městskou holku pohltila černá díra půvabu venkova. Oficiálně pořád žila na Manhattanu, ale neoficiálně jí na to nikdo neskočil, protože nedávno začala i přes týden přespávat sto padesát kilometrů severně v náručí Oskara Mendozy, majitele Mlékárny Bailey Falls a jediného muže, kvůli němuž byla ochotná vystrčit nos dál než do Bronxu.

A já měla zatím namířeno přímo do onoho osudného městečka, jež bylo zároveň i sídlem hotelu Bryant, který jsem měla za úkol zmodernizovat, přetvořit a nakopnout.

Roxie a Natalie byly bez sebe nadšením a myslely si, že jakmile v té oáze malebnosti strávím nějakou dobu, zamiluju se do ní stejně jako ony a rozhodnu se tam zůstat.

Nikdy jsem nezůstávala. Nikde. Líbilo se mi být pořád na cestách a potkávat nové lidi. Ohřát se všude jen tak dlouho, abych mohla pořádně dloubnout do něčeho, co bylo kdysi úžasné a teď potřebovalo trochu šťávy. Jakmile bylo hotovo, zvedla jsem kotvy a vyrazila jinam.

Měla jsem byt. Měla jsem v něm věci. Na schránce bylo moje jméno.

Domov jsem ale neměla.

„Moc si nevybaluj, dlouho tu nepobudeš...“

Zamrkala jsem. Stála proti slunci a její hlava tvořila něco jako zatmění, takže jsem neviděla rysy její tváře, ale bylo mi jasné, že se v ní zračí unavená rezignace. Byla jsem jen další dítě v domě, který jich byl plný. Plný dětí s nevybalenými kufry...

Potřásla jsem hlavou, abych se zbavila té vzpomínky, a pevně stiskla volant. Úspěšné ženy v lesklých kabrioletech nemyslí na minulost. Myslí na budoucnost. Zastavila jsem u benzínky, abych si na cestu koupila kafe a projela svůj cestovní playlist. Fleetwood Mac, jasná volba.

„You can go your own way...“

Jo, to je moje.

***

Po třech hodinách jsem odbočila z dálnice na silnici, která mě měla zavést do Bailey Falls a přímo k hotelu Bryant. Vypnula jsem muziku a nasadila soustředěný výraz.

Přišel čas na přemýšlení. Představila jsem si, jaké to asi je, když nad celou vaší rodinnou historií visí hrozba demoliční čety. Kdykoli jsem brala nějakou zakázku, brala jsem na sebe i tohle. Nebylo to jen pár měsíců práce. Byl to životní styl. Navíc nikdy nešlo jen o jednu rodinnou historii, ale o všechny zaměstnance, kteří s ní byli spojeni úplně stejně jako ti, co měli název hotelu na vizitkách. Rodina Bryantových byla teoreticky malá, ale prakticky obrovská. Moje práce znamenala zachránit pracovní místa nejen nositelům příjmení Bryant.

Bryantovi tuhle nemovitost vlastnili téměř sto padesát let. A jako spousta jiných rodinných hotelů přehnaně spoléhali na „ale takhle se to dělalo vždycky“, což v dnešní době přestává fungovat. Všichni dnes plánují dovolenou pomocí Yelpu a TripAdvisoru a špatné hodnocení může takový hotel úplně zničit. Hotel Bryant jich v posledních letech pár dostal. Když k tomu připočteme nedávnou ekonomickou krizi a spořivé dovolenkáře, mohli Bryantovi o svůj nádherný hotel přijít.

Pokud ovšem…

* FANFÁRY *

Nezasáhnu já. Což tedy zasáhnu. Protáhla jsem se, prokřupala si klouby a soustředila se na poslední úsek cesty.

Čekala mě práce.

* DALŠÍ, ALE STEJNĚ PŮSOBIVÉ FANFÁRY *

***

„Melanie Bixbyová, mám tu rezervaci,“ vyklonila jsem se z okýnka k budce hlídače. Když jsem vyslovila svůj pseudonym, ani jsem nemrkla. Byla to jen otázka zvyku. Kdykoli jsem se totiž v hotelu nahlásila pod svým skutečným jménem, nikdy jsem nezjistila, co se tam opravdu děje. Ke Claře Morganové se všichni chovali jako k hvězdě. Clara Morganová dostala ten nejlepší pokoj. Claře Morganové posílali šampaňské. Veškerý personál do posledního číšníka se mohl přetrhnout, aby slečně Claře Morganové popřál dobré ráno, odpoledne nebo večer.

Zato Melanie Bixbyová byla úplně normální host a všichni se k ní chovali naprosto normálně.

„Bixbyová, Bixbyová… Á, tady vás mám, slečno Bixbyová. Moment, hned dostanete parkovací lístek.“ Za chvíli se hlídač vrátil s průkazkou, kterou položil přímo přede mě na palubní desku auta. „Tuhle kartičku si nechte tady, my takhle rozlišujeme hosty, kteří tu přespávají, od těch, co mají jen jednodenní vstup.“

„Jednodenní vstup?“ předstírala jsem, že nevím, o co jde.

„Ano, kolem hotelu Bryant jsou totiž nejlepší cyklistické trasy a stezky pro pěší v celém okolí. Za třicet pět dolarů tu tak můžete strávit celý den. Nemáte sice přístup do budovy hotelu, ale na konci pozemku je moc pěkné malé občerstvení.“

„Chodí sem mimo sezonu hodně lidí?“

Hlídač vzhlédl k nebi a poškrábal se na bradě, jako by zvažoval odpověď. „Moc ne, slečno. V létě jich sem chodí dost, ale když je zima a prší – jako třeba dneska –, je těžké lidi dostat sem nahoru. Před pár týdny jsme tu měli pořádnou bouřku a... No vidíte, já si tady takhle plácám a vy už pospícháte nahoru! Držte se vpravo a silnice vás zavede až k hotelu.“ Přátelsky se na mě usmál a u očí se mu objevily drobné vrásky. Zamával mi.

„Díky!“ Zavřela jsem okýnko, protože zase začalo pršet. Chladný jarní deštík se rychle měnil v něco, z čeho se do večera stane břečka.

Držela jsem se vpravo, jak mi hlídač poradil, a pomalu zdolávala zatáčky. Silnice se vinula k vrcholku hory. Odpolední nebe se zatahovalo bouřkovými mračny a na zem se snášelo stále temnější šero. Po levé straně byl svah porostlý stromy a hustým ostružiním, které bude za necelý měsíc nádherně zelené. Po pravé straně byl prudký sráz a stromy tam ustupovaly impozantním, nebezpečně působícím balvanům. Všimla jsem si pěšiny v lese, která byla evidentně určená hotelovým hostům.

Pěší turistika tu musí být něco úžasného.

V duchu jsem si poznamenala, abych si všechny trasy prošla, ještě než začne sezona. Pokračovala jsem dál do kopce, z kterého se rychle stávala hora. Stěrače měly proti dešti co dělat. Projela jsem poslední zatáčkou a konečně uviděla hotel.

Nebo alespoň jeho část. Obrovitost komplexu totiž dosahovala takových rozměrů, že jsem ji prostě nemohla pojmout přes čelní sklo svého mrňavého, nepraktického a pro horský terén naprosto nevhodného sporťáku. To, co jsem viděla, však bylo opravdu něco.

Projížděla jsem pod smutečními vrbami, které stály podél silnice jako vojáci. Jejich větve se nad silnicí klenuly a vytvářely jakýsi tunel. V létě to musela být nádhera. Ale teď na konci zimy a na mimořádně hnusném začátku jara se ty holé větve prohýbaly pod tíhou deště. To nebylo zrovna přátelské uvítání.

Otřásla jsem se a pokračovala tunelem z větví, na jehož konci mě čekal další výhled na hotel. Najednou se přede mnou objevilo východní křídlo, které čnělo vysoko k nebi. Za zdejší největší lákadlo mohl být považován buď výhled na hory na západní straně, nebo výhled na jezero na východě. Napočítala jsem šest, ne, sedm pater, která šplhala do chladného nebe. Zpomalila jsem, abych si tenhle architektonický skvost pořádně prohlédla – kámen a leštěné dřevo, asi sekvoj, zelené okenice, vysoké šedé komíny. Obdivně jsem hvízdla a znovu přidala plyn, abych konečně projela temným hvozdem, který pozemek obklopoval. Minula jsem několik stodol, stájí a upravených zahrad. Koutkem oka jsem zahlédla i okraj golfového hřiště.

Potom se silnice znovu stočila a už jsem se blížila k parkovišti. Prudký déšť mě utvrdil v tom, že radši počkám na obsluhu. Dupla jsem na plyn a zamířila ke krytému vjezdu.

Dupnout na plyn v dešti, který má blízko ke sněhu, není dobrý nápad ani v nudné béžové corolle. A v lesklých červených kabrioletech s náhonem na zadní kola se to už vůbec nedoporučuje. Dostala jsem smyk, zadní kola jako by mi chtěla ujet opačným směrem. Zuřivě jsem sevřela volant a snažila se to vyrovnat. Přehnala jsem to. Prudká otočka. Koutkem oka jsem zahlédla muže v zelené pláštěnce a klobouku, který na mě mával a něco křičel.

„Pozor!“ vykřikla jsem.

„Zastavte!“ vykřikl on.

Najela jsem na obrubník a jen o několik centimetrů minula toho chlapa v pláštěnce, který na poslední chvíli uskočil stranou a zahučel přímo do křoví.

„Panebože,“ zašeptala jsem do ticha. Přes neúnavné stěrače jsem uviděla pár nohou v holínkách, které kopaly do vzduchu. Křoví se divoce zatřáslo, když se ten muž, kterého jsem právě málem srazila, snažil dostat ven. „Panebože!“

Vyskočila jsem z auta a doběhla k houští, z něhož se snažil vyprostit. „Omlouvám se, jste v pořádku? Ježíšikriste. Promiňte!“

Jeho pláštěnka, kterou zdobil nápis hotel Bryant, se zachytila za větev. Klobouk mu spadl z hlavy a teď mu na šňůrce povlával kolem krku. Ke všemu mu chyběla i jedna holínka.

„Kristova noho!“ zvolal a tahal přitom za větev, která mu překážela.

„Pomůžu vám!“ natáhla jsem ruku do křoví.

„Ne, ne, ne, myslím, že už jste toho napáchala dost,“ vyjel na mě.

„Nechte mě alespoň...“

„Nechte to být.“

„Asi jsem našla, kde se to zachytlo, jen prostě...“

„Nechte toho, roztrhnete to, to je v pohodě, to je... Pozor!“

Větev se uvolnila, vzala s sebou polovinu pláštěnky a přitom ho ještě praštila do hlavy. Potom se konečně vrátila do původní pozice.

„Ale ne… Moc mě to mrzí.“

„To. Je. Dobrý,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Oba jsme na sebe zírali. Tvářil se frustrovaně a mně bylo strašně.

Sepnula jsem ruce za zády a pokusila se o nevinný úsměv. „Takže kde se mám ubytovat?“

Kapitola dvě

Ukázalo se, že chlap, kterého jsem málem srazila, byl hotelový zřízenec.

„Vy musíte být slečna Bixbyová, co?“ zeptal se, jakmile ze sebe trochu oklepal to roští.

„Jak víte… Aha, zavolal vám ten hlídač zespoda.“

„Přesně tak,“ potvrdil suše.

V tu chvíli k nám přiběhl muž v podobné pláštěnce. „Moc mě to mrzí, pane… Jejda, co se vám to stalo?“

„Slečna Bixbyová měla trochu potíže v poslední zatáčce,“ odpověděl ten chlápek z křoví. Přešel k autu, vypnul motor a hodil klíčky druhému zřízenci. Vypadalo to, že už se trochu vzpamatoval – narovnal se a nasadil profesionální výraz. „Vezmu vám věci z auta a konečně vás ubytujeme, co vy na to?“

„Ano. Prosím,“ přikývla jsem. Nechtěla jsem se mu plést do cesty a dělat další problémy.

Šla jsem za ním do vstupní haly a poprvé mi došlo, jak opulentní hotel Bryant je. Elegantní schodiště z masivního dubu se vinulo několik pater nahoru a minimálně jedno patro dolů (alespoň z toho, co jsem viděla) a přetínalo obrovský prostor haly na dvě části. Kolem jednoho, dvou, ne – tří krbů, jejichž příjemné praskání zahánělo venkovní chlad, byly seskupeny pohovky a křesla. Každý krb byl trochu jiný. Krbové římsy byly vyřezané z tmavého dřeva a lemované sytě zelenými a zlatavě žlutými cihlami. Bylo to nádherné, skrz naskrz viktoriánské, ale poněkud… přeplácané? Ne, zastaralé bylo lepší slovo.

„To je krása, co?“

„Hmm?“ otočila jsem se ke zřízenci, který mě sledoval a čekal, jak zareaguji. „Ano, je to tu opravdu příjemné.“

Prošli jsme kolem dalšího obřího, tentokrát kamenného krbu s pěti obrovskými krystaly v barvě ametystu. „Tyhle krystaly tu našli, když se kopaly základy budovy.“

„Vážně?“ obdivně jsem potřásla hlavou. „A to bylo kdy?“

Jeho obličej se rozzářil takovou pýchou, jako by to byl on sám, kdo první zabořil lopatu do hlíny. „V roce 1872. Tam, kde stojíte, byla vlastně původně kuchyně.“

Usmál se. Klidně by mohl vystupovat v reklamě na zubní pastu. Nemohla jsem odolat a také ukázala své perličky. Jestli jsou všichni zaměstnanci na svůj hotel tak pyšní jako on, tak to tu nebude tak horké.

Šla jsem za ním k recepčnímu pultu a všímala si přitom jeho černých polobotek, do kterých se přezul, úhledně vyžehlených kalhot a tmavě zelené fleecové mikiny s názvem hotelu na zádech. Na zaměstnaneckou uniformu to byl trochu mišmaš, ale v deštivém odpoledni, jako bylo tohle, mi na formálnosti tolik nezáleželo.

„Ahoj Trish, tohle je slečna Bixbyová.“

„Ale jistě,“ zaštěbetala hezká blondýnka za pultem. A zrovna když jsem se natáhla pro kabelku, udělal zřízenec stejný pohyb. Už přesně nevím, kdo z nás za to mohl, ale celý obsah kabelky se vysypal na koberec.

„Dneska musí být asi něco ve vzduchu. Omlouvám se, pomůžu vám.“ Klekl si vedle mě a začal mi pomáhat házet všechno zpátky. Sešity, tužky, iPad, peněženka, zápisník… Počkat, kde je zápisník? Rozhlédla jsem se kolem. Zřízenec už neklečel vedle mě, ale stál s mým zápisníkem v ruce a s podivným výrazem ho studoval.

Jízlivě jsem zakašlala a on konečně vzhlédl.

„Tu máte.“ Pohladil obal zápisníku a podal mi ho.

„Díky. Byla bych bez něj úplně ztracená,“ zasmála jsem se a hodila ho do kabelky. Nejen to, pomyslela jsem si, přišla bych o všechny poznámky k zakázkám, na nichž jsem předtím pracovala. Můj zápisník totiž nebyl jen tak obyčejný. Doslova přetékal výstřižky z novin, fotkami, tabulkami a poznámkami. Byla to ta nejdůležitější věc, kterou jsem v kabelce nosila. Kromě toho, že byl praktický, měl pro mě i citovou hodnotu. Barbara mi ho dala v den, kdy jsem poprvé vyrazila sama do terénu pracovat na jedné zakázce v Coloradu.

„Tu máš, holka, tohle ti pomůže, aby ses ve světě neztratila,“ řekla a podala mi kožený zápisník. Na deskách bylo stříbrně vyryté moje jméno.

„Barbaro, ty mě rozmazluješ,“ přejela jsem prsty po tom úžasném nápise. „Díky, to je nádhera.“

„Jen chráním svoji investici,“ zasmála se. „Je v mém vlastním zájmu, aby ses na cestách pořádně soustředila na práci.“

Od té doby jsem byla na cestách neustále a zápisník s nápady měla pořád u sebe.

Zřízenec si mě zkoumavě prohlížel. Nemohla jsem si pomoct a také se na něj zadívala.

Když jsme teď konečně byli uvnitř a v suchu, mohla jsem si ho pořádně prohlédnout. Kaštanové vlasy měl krátce zastřižené, ale kdyby byly delší, určitě by se mu vlnily. Byl vysoký a štíhlý, měl ostře řezané lícní kosti a výraznou bradu. Sprška pih na nose a lehce opálené tváře naznačovaly, že rád pobývá na čerstvém vzduchu, dokonce i v zimě.

Na nose měl brýle s želvovinovými obroučky, jejichž barva ladila k vlasům, které místy přecházely do zrzava. Jeho oči byly tak sytě modré, že připomínaly inkoust. Tak temně modrou jsem ještě v životě neviděla. Pátravě se na mě zadíval, jako by něco hledal, a potom doširoka otevřel oči, když to zřejmě našel.

Nadzdvihl levý koutek úst v bezstarostném úsměvu.

„Už můžeme jít nahoru?“

„Jistě,“ odpověděla jsem, a když se na mě znovu usmál, bylo mi jasné, že nejspíš moc dobře ví, jak drze se tváří. Přehodila jsem si kabelku přes rameno, obrátila oči v sloup a tiše si vynadala, že bych klidně začala s někým flirtovat jen pět minut po příjezdu.

Nikdy. Si. Nic. Nezačínej. Tohle pravidlo jsem považovala za stejně pevné, jako byl zadek tohohle chlápka.

Strčila jsem si do kapsy zlatý (ne, vážně, nekecám) klíč od svého pokoje a potlačila touhu věnovat mu svůj vlastní drzý úsměv. „Kudy se tam jde?“

***

Všude bylo ticho. Hrobové ticho. Došli jsme do šestého patra a procházeli chodbou, která byla tak tichá, že by v ní bylo slyšet spadnout špendlík. K hotelu byly v průběhu let přistavovány různé další části (stejně jako u většiny starých středisek), což vytvářelo dojem králičí nory. Několik kroků na konec chodby, potom otočka, znovu několik kroků, další otočka… Nemělo to konce.

„Panebože, budu potřebovat mapu, abych našla cestu dolů,“ řekla jsem, když jsme počtvrté zahnuli. „Proč mě ubytovali až tady?“

Ohlédl se na mě přes rameno. „Dali vám jeden z nejlepších pokojů v tomhle křídle. Je velice klidný.“

Z pokojů, kolem kterých jsme procházeli, se nic neozývalo. Žádná televize, rádio, žádné hovory. Zato jsem slyšela každičký svůj krok. Staré dřevěné podlahy pod květovaným běhounem skřípaly a praskaly, takže všichni široko daleko věděli, že se blížím. „Klidný. Bezva.“

Tohle místo bylo jedna velká starožitnost a všechno, co tu bylo, tu bylo už dlouho. Stropy byly alespoň tři metry vysoké a nad každými dveřmi byla římsa a nadsvětlík, který odkazoval na doby, kdy ještě neexistovala klimatizace. V tomhle patře nebyl ubytovaný zkrátka nikdo. Stěny pokrývaly růžové damaškové tapety a asi metr vysoké dřevěné obložení. To bylo sice pěkné, ale trochu staromódní. V perfektně rovné linii se na stěnách chodby skvěly černobílé fotografie z dob, kdy byl hotel na vrcholu slávy – zachmuřené fotografie lidí, kteří se neusmívali, ale zato drželi tenisové rakety a kroketové pálky.

Ne že by nebyli šťastní, ale tehdy museli při fotografování vydržet v jednom postoji i deset a víc minut a kdo by se proboha chtěl takhle dlouho usmívat? Tohle všechno jsem sice věděla, ale když jsem procházela chodbou, jediné, na co jsem mohla myslet, byli ti dávno mrtví naštvaní lidé, co na mě zírali ze stěn.

Tak aby bylo jasno, já se tak snadno nevyděsím. Nekřičím u hororů a neschovávám se pod peřinu, když v noci slyším divné zvuky. Ale tahle chodba...

Znáte film Osvícení? Pamatujete si, jak se malý Danny v autíčku projíždí po chodbách hotelu Overlook? Jo, tak přesně na tohle jsem si vzpomněla.

To, proč jsou ty chodby sakra tak divný, bude určitě jedním z bodů na programu hned na první schůzce s rodinou Bryantových.

„Pojďte,“ přerušil ticho, když si uvědomil, že už dlouho mlčím. „Už tam skoro jsme.“

Konečně jsme dorazili k mému pokoji. Měl číslo 668.

Zakuckala jsem se smíchy. „To si snad ze mě děláte srandu?“ Přízračné chodby, temná zákoutí a mrtví na fotkách. „Proč mě prostě rovnou nestrčíte do pokoje 666?“

„Nikdo nechce spát v pokoji 666,“ odpověděl s naprosto vážným výrazem ve tváři a zavrtěl hlavou. Otevřel dveře a ohlédl se na mě. „Tedy až na jednoho slavného spisovatele z Maine, který se specializuje na psaní hororů… Možná ho budete znát.“

Evidentně si to užíval. Vrhla jsem poslední pohled na dlouhou chodbu a raději si pospíšila dovnitř za ním.

Rychle jsem sáhla po vypínači (vůbec ne nervózně) a rozhlédla se kolem. Pokoj byl velký, což bylo v téhle staré budově rozhodně ...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Kapitola jedna

Kapitola dvě