CO RYBA VÍ?

VNITŘNÍ ŽIVOT NAŠICH VODNÍCH PŘÍBUZNÝCH

JONATHAN BALCOMBE

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s. r. o., v roce 2019

Nové sady 2, 602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel:. 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: únor 2020

Formát elektronické knihy: EPUB (978-80-88316-54-1)

Vytvoření elektronické verze drusala.cz, 2020

Papírové vydání:

Původní název: WHAT A FISH KNOWS: The inner lives of our Underwater Cousins od Jonathana Balcomba

Copyright © 2016 by Jonathan Balcombe

© Vydáno na základě dohody se Scientific American/Farrar,

Straus and Giroux, New York.

1.vydání

Přeložila: Vendula Hlavová

Odborná redakce: Jan Grmela

Jazyková redakce: Alena Klvaňová

Sazba a návrh obálky: Jaroslav Turek

Tisk a vazba: CPI Moravia Books, s. r. o., Brněnská 1024,

691 23 Pohořelice, Česká republika

ISBN 978-80-88316-34-3

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na

www.knihykazda.cz

nebo v knihkupectvích.

Anonymním bilionům

Předmluva

Když mi bylo osm, trávil jsem léto na táboře severně od Toronta. Jednoho odpoledne jsem nastoupil do hliníkové loďky s táborovým vedoucím. Pan Nelson, postarší to pán, odvesloval asi čtyři sta metrů do mělké zátoky a další dvě hodiny jsme strávili rybařením. Byl klidný letní večer a voda byla jako zrcadlo. Tehdy jsem se poprvé v životě ocitl v malé loďce a plavba po rozlehlé, zlehka se vlnící tmavé vodní ploše mě fascinovala. Přemýšlel jsem nad tím, jaké bytosti číhají pod námi, a kdykoliv sebou můj primitivní prut (tvořený oškrábanou větví a vlascem s háčkem) náhle trhl, aby mi oznámil, že o návnadu zavadila ryba, moje vzrušení ještě vzrostlo.

Ten den jsem chytil dobrých šestnáct ryb. Některé jsme pustili. Několik z nich (větší okounky a okouny) jsme si schovali na zítřejší snídani. Pan Nelson odvedl všechnu špinavou práci – napichoval svíjející se červy na háčky, vytahoval vlasce zaseklé do tváří ryb a zarážel svůj nůž do jejich lebek, aby je zabil. Při každém z těchto úkonů se jeho tvář podivně zkroutila, až jsem se musel zamyslet, jestli cítí odpor, nebo se jen tolik soustředí.

Na tento zážitek mám hezké vzpomínky. Ale jako citlivého chlapce se slabostí pro zvířata mě značná část toho, k čemu na loďce došlo, zneklidňovala. V hloubi duše jsem se o ty červy bál. Neustále jsem musel myslet na to, zda ryby při vyjímání háčku z jejich kostnatých zírajících tváří cítí bolest. Možná, že jedna z těch, co jsme se rozhodli si ponechat, přežila ránu nožem a teď pomalu umírá v košíku houpajícím se na boku. Ale ten laskavý muž sedící na přídi se netvářil, že by se dělo něco špatného, a tak jsem si říkal, že je vše v pořádku. Chuť čerstvé ryby po ránu pak smazala poslední stopy pochybností včerejšího večera.

Mé dětské setkání s rybami nebylo tím jediným, co ve mně bouřilo rozporuplné emoce ohledně postavení našich chladnokrevných bratranců v našem žebříčku morálních hodnot. Ve čtvrté třídě torontské základní školy jsem byl jedním z dětí, které měly přesunout nějaké pomůcky z jedné třídy do druhé. Bylo mezi nimi i skleněné akvárium s osamocenou zlatou rybičkou – karasem stříbřitým. Nádoba byla ze tří čtvrtin plná vody a byla dost těžká. Bál jsem se, aby rybička nepadla do rukou někoho, komu by na ní nezáleželo tolik jako mně, a tak jsem se nabídl, že akvárium přenesu na jeho nové místo – pult u umyvadla ve vedlejší místnosti.

Taková ironie.

Pevně jsem akvárko svíral ve svých dětských rukách a metodicky vyšel ze dveří na chodbu a do nové třídy. Ve chvíli, kdy jsem se opatrně blížil k pultu, mi akvárko vyklouzlo z rukou a rozbilo se o podlahu. Okamžik hrůzy se mi před očima promítal jako ve zpomaleném filmu. Skleněné střepy se roztříštily a po podlaze se rozlévala voda. Byl jsem otřesen. Někdo pohotovější popadl mop a sklo i vodu uklidil. Čtyři z nás se pak na podlaze pokoušeli najít ztracenou rybičku. Celou dlouhou minutu po ní nebylo ani stopy. Byla to živá noční můra. Vypadalo to, jako by zmizela z povrchu zemského a byla povznesena do rybího nebe. Nakonec ji ale někdo objevil. Zapadla za topení, kde vůbec nebyla vidět. Byla pořád naživu a zkroušeně lapala po dechu. Rychle jsme ji ponořili do kádinky s vodou. Pokud si dobře vzpomínám, nakonec to ta ryba přece jen přežila.

I když ve mně incident se zlatou rybkou nechal hluboký dojem (takový, že si ho dokážu jasně vybavit i o čtyři desetiletí později), ke změně postoje vůči rybám mě nepřivedl. Přiznávám, že rybaření mě nikdy moc nebralo. Ta trocha zápalu, co mi zbyla po výletu s panem Nelsonem, se vytratila, když nastal čas, abych si sám chystal návnady a vytahoval háčky. Ale okounky a okouny, které jsem neslavně vytáhl ze zátoky Sturgeon, či tu nešťastnou zlatou rybku, kterou jsem upustil na Základní škole Edithvale, jsem si vůbec nespojoval s anonymními rybami, jež skončily v sendvičích FiletO-Fish, které jsem jedl při rodinných výletech do zdejšího McDonald’s. To byl konec šedesátých let a McDonald’s se už tehdy chlubil „více než miliardou na talíři“. Mohli tím odkazovat na počet zákazníků, ale i na počet uvařených ryb nebo kuřat. Ale tak jako ostatní jedinci své kultury jsem ryby blaženě nevnímal jako kdysi živé, dýchající bytosti, které skončily v mém obědu.

Teprve až v posledním roce mého vysokoškolského studia biologie, o dvanáct let později, kdy jsem si zapsal ichtyologii, jsem začal skutečně zpochybňovat svůj vztah ke zvířatům, a to včetně ryb. Rozmanitá anatomie ryb a jejich adaptace mě uchvátily. Znepokojovala mě však přehlídka nehybných, kdysi živých těl, které jsme měli za pomoci mikroskopů a taxonomických určovacích klíčů klasifikovat. V pololetí jsme se s třídou vydali do Královského muzea v Ontariu, kde se nás ujal jeden z předních kanadských ichtyologů. Provedl nás muzejními sbírkami ryb. V jedné části prohlídky odemkl a otevřel velkou dřevěnou vitrínu, ve které se skrýval ohromný siven obrovský plovoucí v konzervačním oleji. Tuto 46 kilogramů těžkou rybu vylovili v roce 1962 z jezera Athabasca. Její velikost a baculatost byly přisuzovány hormonální nerovnováze, díky které byla ryba neplodná. Energii, kterou by jinak věnovala na prostopášný úkon tvorby vajíček, tak směrovala na tvorbu tělesné hmoty.

Soucítil jsem s ní. Tak jako většina ryb, se kterými přijdeme do kontaktu, neměla jméno a její život obklopovaly samé záhady. Domníval jsem se, že by si zasloužila důstojnější osud než být pohřbena v té dřevěné vitríně. Přišlo mi, že by bylo lepší, kdyby ji někdo snědl a její tkáně byly znovu navráceny do potravního řetězce, než aby po desetiletí plavala v temnotě zamořená chemikáliemi.

O rybách byly napsány celé stohy knih – o jejich rozmanitosti a ekologii, o jejich schopnosti rozmnožování a strategiích přežití. Několik dalších poliček v knihovně snadno zaplníme knihami a časopisy o rybolovu. Nicméně pokud vím, tak nikdy nikdo nenapsal knihu jménem ryb. Nemám na mysli výzvy k jejich ochraně, které popisují neblahé osudy ohrožených druhů či nadměrného využívání zásob ryb (všimli jste si někdy, že termín „nadměrné využívání“ ospravedlňuje využívání samotné a že „zásoby“ degradují zvíře na zboží jako třeba obilí, jehož jediným účelem je živit lidi?). Záměrem mojí knihy je poskytnout rybám hlas, který nikdy v minulosti neměly. Díky průkopnickým objevům v etologii, sociobiologii a ekologii dnes můžeme mnohem lépe pochopit, jaký svět ryb ve skutečnosti je. Jak ryby svět vnímají, cítí a prožívají.

Během rešerší pro tuto knihu jsem se snažil okořenit vědu příběhy o setkáních lidí a ryb a o některé z nich se postupně podělím i s vámi. Vědci soudí, že historky nejsou příliš věrohodné, ale poskytují nám pohled na dovednosti zvířat, které se vědě zatím nepodařilo odhalit. Navíc vedou k hlubšímu zamyšlení nad vztahy mezi lidmi a zvířaty.

Tato kniha si klade za cíl prozkoumat prostou možnost s hlubokým dopadem. Tou prostou možností je skutečnost, že ryby jsou jedinečnými bytostmi, jejichž životy mají vnitřní hodnotu – tedy, že mají hodnotu pro ně samotné a ne jen užitnou hodnotu pro nás, například jako zdroj zisku či zábavy. A tím hlubokým dopadem je fakt, že právě kvůli tomu bychom je měli zahrnout do okruhu našeho morálního zájmu.

Proč se tím zabývat? Jsou pro to hned dva zásadní důvody. Za prvé, ryby jsou celkově nejvyužívanější (a nadměrně využívanou) kategorií obratlovců na Zemi. Za druhé, naše poznatky o vnímání a kognici u ryb došly tak daleko, že bychom konečně měli změnit způsob, jakým o rybách smýšlíme a jak s nimi zacházíme.

Jak moc vykořisťované ryby vlastně jsou? Na základě analýzy statistiky lovu ryb, vypracované Organizací pro výživu a zemědělství (FAO) za období 1999–2007, Alison Moodová odhadla, že každý rok je lidmi zabito 1 až 2,7 biliardy ryb1. Abychom si závažnost biliardy ryb ukázali názorně, představte si, že délka průměrné vylovené ryby je stejná jako délka bankovky v hodnotě 500 korun (15,2 centimetru). Pokud bychom je vyskládali jednu za druhou, dosáhly by až ke Slunci a zpět (téměř 300 milionů kilometrů) a ještě by nám pár miliard ryb zbylo.

Tento odhad je výjimečný, jelikož daň, kterou si lidé na rybách vybírají, se jen málokdy udává v počtech jedinců. Sama FAO odhadla množství ryb ulovených při komerčním rybolovu za rok 2011 na sto milionů tun. Ichtyologové Steven Cooke a Ian Cowx patří mezi těch pár autorů, kteří vypočítávají jednotlivá úmrtí. V roce 2004 odhadli, že každý rok je na celém světě vytaženo na souš při rekreačním rybolovu zhruba 47 miliard ryb. Z tohoto počtu bylo přibližně 36 procent (tedy 17 miliard) zabito a zbytek byl vrácen do vody. Pokud bychom jejich odhad průměrné váhy jedné ryby (0,635 kilogramů) aplikovali na množství sto milionů tun ryb chycených při komerčním rybolovu, dojdeme k odhadu 157 miliard jednotlivých ryb. Jedna studie uvádí, že oficiální statistiky (FAO) týkající se celosvětového výlovu ryb za posledních šedesát let jsou podceňovány o celou polovinu. Stojí za tím časté přehlížení lovišť menších rozměrů, nelegálních a dalších problematických lovišť a nezahrnutí odhozeného vedlejšího úlovku.

Ať se na to podíváme z jakékoliv strany, jde o velké množství ryb, které rozhodně nepotká hezká smrt. Mezi nejčastější příčiny úmrtí komerčně lovených ryb patří udušení následkem výlovu z vody, dekomprese kvůli změně tlaku po vytažení na povrch, rozdrcení pod tíhou tisíců dalších ryb vytažených na palubu v ohromných sítích a vykuchání po vytažení na souš.

Vlastně je jedno, jakým odhadem se budeme řídit. Pro závratné počty často zapomínáme na to, že každá ryba je jedinečným živočichem nejen s vlastní biologií, ale i s vlastní biografií. Tak jako měsíčníka svítivého, žraloka obrovského, mantu obrovskou či kanice leopardího zdobí odlišné a osobité vzory, díky kterým jedince podle zevnějšku rozeznáme, každý z nich má i jedinečný vnitřní život. A právě proto je důležité, aby se vztah mezi lidmi a rybami změnil. Biologie nám říká, že každá ryba je jiná stejně jako příslovečné zrnko písku. Ale na rozdíl od písku jsou ryby živoucími bytostmi. Vůbec nejde o jakýsi nicotný rozdíl. Pokud začneme ryby brát jako vědomé jedince, mohli bychom si k nim vytvořit nový vztah. Nesmrtelnými slovy neznámého básníka: „Nezměnilo se nic, až na můj postoj. Takže se změnilo všechno.“

ČÁST I

NEPOCHOPENÁ RYBA

Neměli bychom přestat hledat

a na konci našeho hledání

dorazíme tam, kde jsme začali,

a vše uvidíme novýma očima.

— T. S. Eliot

To, čemu obvykle říkáme „ryby“, je ve skutečnosti soubor neuvěřitelně rozmanitých zvířat. Podle FishBase (největší a nejčastěji konzultované online databáze o rybách) nám bylo v lednu 2016 známo 33 249 druhů z 564 čeledí a 64 řádů. Jde o větší číslo, než k jakému bychom došli součtem všech druhů savců, ptáků, plazů a obojživelníků. Když mluvíme o „rybách“, mluvíme až o 60 procentech všech známých druhů živočichů s páteří.

Téměř všechny moderní ryby patří do jedné ze dvou hlavních skupin – kostnatých ryb či paryb. Kostnaté ryby, odborně nazývané Teleostei (z řeckého teleios = hotový a osteon = kost), tvoří většinu dnešních ryb. Tato skupina čítá téměř 32 tisíc druhů, včetně tak známých, jako jsou lososi, sledi, okounci, tuňáci, úhoři, platýsové, karasové, kapři, štiky či střevle. Mezi parybami či Chondrichthyes (chondr = chrupavka, ichtys = ryba) najdeme asi 1300 druhů včetně žraloků, rejnoků, pravých rejnoků a chimér.2

Členové obou skupin disponují stejnými deseti tělesnými soustavami jako suchozemští obratlovci: kosterní, svalovou, nervovou, oběhovou, dýchací, smyslovou, trávicí, reprodukční, endokrinní a vylučovací. Třetí odlišnou skupinou ryb jsou bezčelistnatci či Agnatha (a = bez a gnatha = čelisti). Jde o malou skupinu o zhruba 115 druzích sestávající z mihulí a sliznatek.

Zvířata s páteří dělíme do pěti skupin: ryby, obojživelníci, plazi, ptáci a savci. Je to zavádějící, jelikož takové třídění neodráží hluboké rozdíly mezi rybami. Kostnaté ryby jsou od paryb stejně evolučně vzdálené, jako jsou savci od ptáků. Tuňák je ve skutečnosti mnohem příbuznější s člověkem než se žralokem a ryby z podtřídy lalokoploutvých („živé fosilie“, které byly poprvé objeveny v roce 1938 se na stromu života vylouply blíže k nám než k tuňákovi. Pokud tedy člověk počítá i paryby, máme alespoň šest velkých skupin obratlovců.

Iluzi příbuznosti všech ryb můžeme zčásti přisoudit tomu, že vývoj účinného pohybu ve vodě má své limity. Voda je přibližně osm set krát hustší než vzduch, a proto vodní obratlovci tíhnou k hydrodynamickým tvarům, svalnatým tělům a zploštělým končetinám (ploutvím), které umožňují pohon vpřed s minimální námahou.

Život v hustším prostředí navíc značně snižuje gravitaci. Díky povznášejícímu účinku vody jsou vodní organismy osvobozeny od zhoubných následků tíhy suchozemských bytostí. Právě proto největší zvířata světa (velryby) najdeme ve vodě, a ne na souši. Tyto faktory vysvětlují i malou relativní velikost mozku (tedy poměr váhy mozku vůči váze těla) většiny ryb, kterou jsme proti nim používali v rámci našeho cerebrocentrického pohledu na jiné formy života. Ryby mají výhodu ohromných silných svalů, které je pohání při pohybu vodou (ta má větší odpor než vzduch), a život v takřka beztížném prostředí znamená, že omezení velikosti těla v poměru k velikosti mozku nepřináší žádnou výhodu.

Každopádně velikost mozku má na rozvoj kognice jen okrajový vliv. Sy Montgomery ve své stati o mysli chobotnic poznamenává, že je dobře známo, že v elektronice se dá miniaturizovat cokoliv. Malá krakatice se může naučit projít labyrintem rychleji než psi a malý hlaváč3 si dokáže na první pokus zapamatovat topografii přílivové laguny tím, že přes ni při přílivu přeplave. Takového výkonu dosáhne jen málokterý člověk. Pokud vůbec nějaký.

Nejstarší rybovití tvorové se objevili v kambriu před zhruba 530 miliony let.4 Byli malí a nepříliš zajímaví. K velkému průlomu v evoluci ryb (a všech jejich potomků) došlo o 90 milionů let později v siluru, když se objevily čelisti. Díky nim mohli tito průkopničtí obratlovci popadnout a rozmělnit potravu a roztáhnout svou hlavu, aby kořist mocně nasáli. Díky tomu se značně rozšířil jejich jídelníček. Čelisti si můžeme představit jako takový historicky první švýcarský nůž – mají totiž i jiné funkce, třeba manipulaci s předměty, kopání děr, přenos materiálu na stavbu hnízda, transport a ochranu mladých, vysílání zvuku a komunikaci („nepřibližuj se, nebo tě kousnu“). Příchod čelistí spustil explozi rybího života v průběhu devonu (známého i jako „věk ryb“), a to včetně prvních super-predátorů. Většina devonských ryb patřila mezi Placodermi (pancířnatce). Měly těžký kostěný hlavohrudní krunýř a chrupavčitou kostru. Některé druhy, Dunkleosteus či Titanichtys, měřily i více než devět metrů. Neměly zuby, ale díky dvěma ostrým kostěným výběžkům na čelistech dokázaly lámat a drtit. Jejich fosilie jsou často nalézány se sousty z částečně natrávených rybích kostí. Zřejmě tedy potravu vyvrhovaly podobně jako moderní sovy.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

ČÁST INEPOCHOPENÁ RYBA