Velká část jmen uvedených v textu byla z důvodu ochrany osob změněna.

Některé hovory byly vedeny s pomocí překladového softwaru na mobilním telefonu; některé veřejné nápisy byly nejprve vyfotografovány

a později přeloženy rodilým mluvčím.

Věnováno Siao Pajovi

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2020.

Nové sady 2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel. 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: únor 2020

Formát elektronické knihy: epub

ISBN 978-80-88316-59-6

Vytvoření elektronické verze PureHTML.cz, 2020

Papírové vydání:

Původní název: Couchsurfing in China – Durch die

Wohnzimmer der neuen Supermacht autora Stephana Ortha.

© Piper Verlag GmbH, Mnichov/Berlín, 2019.

1. vydání

Přeložil: David Krásenský

Odborná redakce: Jan Karlach

Jazyková redakce: Lenka Janovská

Návrh obálky: Birgit Kohlhaas

Sazba a úprava obálky: Kristýna Franková

Mapy: Birgit Kohlhaas

Tisk a vazba: Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna, Česká republika

ISBN: 978-80-88316-40-4

Označení „Couchsurfing“ znamená registrovanou značku společnosti Couchsurfing International, Inc. Titul této knihy a vydavatel nemají k této značce žádný vztah. Stejně tak nevzniká žádný licenční vztah k majiteli značky.

Fotografie: Stephan Orth; kromě fotografií v první obrazové příloze

na str. 1, 10 nahoře a dole, 16 nahoře a dole, ve druhé obrazové příloze str. 1, 2 nahoře a dole, 3 nahoře a dole, 5 vpravo dole, v textu také na str. 123, na vnitřní straně zadní obálky pod středem a vpravo: Stefen Chow.

Fotografie v textu na str. 35 a na vnitřní straně zadní obálky uprostřed: Stephan Orth / Pitu-App

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na

www.knihykazda.cz nebo v knihkupectvích.

Dědeček a vnuk se kochají výhledem z kopce.

Vnuk říká: „Ty neony jsou krásné, město je s nimi tak barevné.“

Dědeček namítá: „Kdyby ty neony nebyly,

mohli by lidé vidět hvězdy,

a ty jsou mnohem krásnější.“

Napište text na toto téma!

Úloha pro žáky při zkoušce kao-kchao, která zakončuje

středoškolské studium a rozhoduje o přijetí

na vysokou školu; provincie Liao-ning, 2014

PŘÍJEZD DO BUDOUCNOSTI

V létajícím autě se řítím přes labyrint mrakodrapů ze skla a železobetonu. Nebe je černé a okna svítí chladným světlem. Místo ulic nám cestu ukazují linie z neonových světel. Slyším klakson, neobvykle vzácný a zastaralý zvuk, a reaguji na něj bleskovým úhybným manévrem směrem vzhůru. Přesně v pravý okamžik, protože o pouhé centimetry tím unikám kolizi s protiletícím strojem, který vypadá trochu jako vagón. Na dopravních ukazatelích z LED diod si všímám několika údajů: 21. října 2052, 21:45 hodin, 23 stupňů Celsia, déšť.

Najednou mě předlétne černý sporťák – kabriolet, jehož zadní kapotu zdobí obrovská lebka s hnáty. Řidič má lidskou hlavu s páskou přes jedno oko, avšak tělo robota. Zabrzdí přímo přede mnou a ze své robotické paže vystřelí světelný paprsek, kterým okamžitě omotá mou spolujezdkyni a vtáhne ji do svého auta. Žena má růžové oči a vlasy a robotické tělo, rovněž složené z kovových dílů.

Přidává plyn, já ho pronásleduji mezerami mezi domy a přes černé jezero, ve kterém se odrážejí tyrkysová světla toho města budoucnosti. Na pomoc mi přilétá několik tryskových policejních vozů, prosviští kolem mne zprava i zleva a narazí do létajícího stroje toho padoucha. Řítí se dolů, dáma vypadává ven a já ji dalším bleskovým leteckým manévrem a statečným chvatem mohu zachránit. „Winner is human (Vítězem je člověk),“ svítí na obrazovce.

Sundám si brýle na virtuální realitu, odepínám pás a vstávám. K východu se musím prodrat obchodem, který nabízí plastové meče a hrníčky s horoskopy, drony a roboty. Jsou tu dokonce elektrické berušky a „first robot for baby“, první robot pro dítě. Nekupuji si nic.

Zpátky na čerstvý vzduch. Na jednom plakátě na stěně temně šedivé budovy stojí nápis „První čínský předváděcí park pro Big Data“, na jiném „Orientální sci-fi údolí“. Obě označení tohoto obrovského areálu ve městě Kuej-jang o ploše 134 ha jsou poněkud zavádějící. Co je na něm „orientálního“, není vůbec jasné a výraz „Big Data“ se tady vztahuje nikoli na analytické zpracování veledat, nýbrž na obrovskou výpočetní kapacitu počítačů, díky níž mohou tyto 3D světy existovat. Neuškodí ovšem, když toto důležité heslo budoucnosti bude v paměti návštěvníků spojené s pozitivním zážitkem.

Areálem se procházejí šťastné mladé rodiny. Děti běží napřed, vstříc dalším temně šedivým budovám, ve kterých se skrývají atrakce jako „Bitevní pole s mimozemšťany“, „Hvězdná krize“ nebo „Ztraceni v mezihvězdném prostoru“.

O nově otevřený park je obrovský zájem a člověk musí často celé hodiny stát ve frontě, jak aspoň stojí v online recenzích. Dnes žádný takový pocit nemám. Asi je ještě příliš brzy po ránu. Zaměstnanci mají na sobě světlemodré uniformy se stříbrnými proužky, jakési kombinace obleku ze Star Treku a sportovního outfitu. Na zádech mají znázorněnou hlavu robota, která je obklopena osmi paprsky, jako by to byl nějaký svatý se svatozáří. Když tito mladí muži a ženy potkají návštěvníka, zdvihají pravou ruku k vulkánskému pozdravu po vzoru Spocka.

Uprostřed parku se do výše 53 metrů tyčí skulptura, která připodobňuje akční figurku z robotů „Transformers“ v nadživotní velikosti. Obrovské nohy, nápadně malá hlava. Tvář má stejnou jako na uniformách, řeč těla naznačuje, že se jedná o vůdce vlastního vojska. A skutečně, po okraji čistě vyasfaltovaného kruhového chodníku je rozestavěna armáda z desítek menších skulptur kyborgů. Němí strážci se zbraněmi v rukou, kteří přitom nepůsobí nijak zvlášť nepřátelsky. Přišel jsem se sem dozvědět, jak si Čína představuje budoucnost.

Místo toho jsem tu našel mohutné strojové bohy a uniformně sestříhané lidské bytosti.

Klaun umotává z dlouhých nafukovacích balonků roztomilá zvířátka pro děti. Do vědeckofantastické krajiny se úplně nehodí, ale možná ho manažeři zábavního parku najali, když si uvědomili, že všechny ty šedivé budovy a roboti působí tak trochu bezútěšně. Kdyby se udělovala cena pro nejvíce deprimující zábavní park na světě, měl by tento areál docela velké šance.

Alespoň trochu lehké zábavy tu slibuje atrakce „Fly over Guizhou“, tedy virtuální 3D cesta přes deset nejúžasnějších míst provincie Kuej-čou: vodopád Chuang-kuo-šu, Dračí palácová jeskyně, jezero Chung-feng. Několik desítek serpentin z kovového zábradlí vede k vozíku s osmi místy k sezení.

Jsem v něm jediný pasažér. Být v Číně sám, to je exkluzivní zážitek. Vozítko se s rachotem dává do pohybu, i když něco tu nesedí. V digitálních brýlích vidím jen jakési nádvoří. Stěny okolo mne jsou světle šedé a tmavě šedé jako na budovách venku, ale ze všech stran uzavřené, není cesty ven. Ženský hlas opakuje stále jednu stejnou větu v čínštině, nerozumím ani slovo. Mohu se rozhlédnout dokola, dokonce o celých 360 stupňů. Ale jinak nemůžu dělat vůbec nic, nemůžu se jakkoli rozhodnout, nemůžu převzít jakoukoli iniciativu.

Sundám si tedy virtuální brýle. Kolejnice se kroutí v dlouhém oblouku na pilířích přes temnou prázdnou halu, na jejíchž stěnách visí potrubí vzduchotechniky. Nalevo a napravo mám dva metry hloubky, deset metrů přede mnou jsou jakési dveře. Vozítko se ale nehýbe.

Dávám tedy brýle opět na nos, zpět do digitálního světa. V něm se nic nezměnilo. Stěny jsou stále uzavřené, ženský hlas stále opakuje svou. A teď ještě řekli „Winner is human (Vítězem je člověk).“ Jsem v digitální zemi nikoho, uvězněný v softwarové chybě virtuální reality.

Hamburk

ČÍNSKÝ SEN

O tři měsíce zpátky

Na začátku každé cesty je nápad. Tentokrát to byl Jangin nápad, že na balíček salámu natiskneme můj obličej. „Působíš důvěryhodně. S tvým obličejem se bude čínský salám prodávat rovnou dvakrát tolik,“ řekla mi.

Představuji si takový produkt někde v regálu supermarketu. Mým pracovním ambicím to úplně neodpovídá. Ale Jang má naštěstí ještě pár dalších nápadů.

„Můžeš se stát filmovou hvězdou. Do vedlejších rolí pořád potřebují nějaké cizince. Anebo jít do seznamovací show. Každá ženská tě bude chtít. Můžeš taky předstírat, že jsi ředitel. Oblečeš si pěkný oblek a na veletrzích se budeš vydávat za německého manažera. Čínské firmy ti za to rády zaplatí, protože chtějí mít mezinárodní image.“

Jang se krčí na skládací židli v mé stařičké kuchyni, v bytě v hamburské čtvrti Eimsbüttel, popíjí zelený čaj a líčí mi svou vlast jako zemi neomezených možností. Přinejmenším pro takového „nosáče“ (běžné čínské označení pro bělocha, pozn. překl.), jako jsem já. „Učitel angličtiny nebo němčiny. To klapne vždycky. Berou každého a zaplatí ti třikrát tolik než místnímu. Můžeš taky dělat reklamu na bělicí pleťový krém. Anebo rozdávat prospekty v převleku, na který musí být člověk velký. Třeba v kostýmu draka nebo medvěda.“

Moje čínská návštěvnice mluví rychle a téměř se ani nenadechne, jako by každá desetina sekundy ticha byla jen ztrátou času. Jen drobný záškub v koutku úst občas prozradí, že do svého slovního vodopádu přidává slušnou špetku humoru.

„Můžeš se taky stát věštcem a mít na síti milióny followerů. Necháš si narůst vousy a lidi tě budou brát. Nebo můžeš být placeným společníkem na oslavu Nového roku. Uklidníš tak rodiče, kteří chtějí, aby se jim dcera konečně provdala. Vypadáš zdravě, můžeš taky prodat jednu ledvinu. V jižní Číně je na to dost velký trh. Ale pozor, nenechej si ji snadno ukrást. Pak ti za ni nezaplatí. A co může Němec udělat kdykoliv: otevřít si hospodu, pekařství nebo řeznictví. Je to tak hrozně nefér. Mě se tady v Evropě všichni jenom ptají, jestli umím masáže. Ale ty se, když pojedeš do Číny, můžeš stát vším, čím jen budeš chtít. Brzy zbohatneš a budeš slavný.“

Jang si mě vyhlédla na stránce couchsurfing.com a požádala mě o nocleh. Teď přes víkend má u mne gauč. Zatímco naslouchám jejímu monologu, vzniká v mé hlavě rozhodnutí ohledně cíle mé další cesty. Také sama Jang tam už několik měsíců nebyla. Přestěhovala se z jižní Číny do Berlína kvůli magisterskému studiu biologie.

„Od té doby, co jsem v Německu, mám pocit, že jsem každý den o něco víc zpomalená,“ říká. „Jsem čím dál línější.“

„Jak to myslíš?“

„V Číně jde všechno rychleji. Lidé mají svoje cíle a začínají každý nový den s velkým elánem. V Německu člověk ráno vstane a jako první mu hlavou prolétne: ‚Kdy bude konečně víkend?‘“

Je sobota odpoledne a ona se celé hodiny baví se mnou. To už Evropa opravdu upadá natolik, že je schopna takovéhle zahálky? Přitom ona sama vypadá všelijak, ale rozhodně ne lenivě. Všechno na ní prozrazuje jakýsi neklid či spěch. Její rázný krok, pestrobarevné běžecké boty, vlastně i límeček na polokošili, který u krku na jedné straně kouká nad a na druhé straně zůstal zastrčený pod okrajem jejího modrého svetříku.

„Možná chtějí Číňané prožít každý den prostě tak, jako by to byl jejich poslední,“ povídá Jang. „Tvrdě pracovat, protože zítra už všechno může pominout.“

„Tedy, kdybych dneska věděl, že je zítra můj poslední den, napadlo by mě tisíc věcí, které bych mohl udělat, ale docela určitě ne dřít jako blázen.“

„V Číně se na to díváme takhle: promarnit mládí, promrhat produktivní roky života. Když jsi produktivní, přispíváš něčím ke všeobecnému blahu, vyděláváš peníze nebo aspoň děláš něco pro sebe. Ne, že jen tak sedíš na místě a plýtváš kyslíkem.“

„Podle mě takové plýtvání kyslíkem není občas vůbec od věci.“

„Takový líný lao-waj!“ řekne a směje se. Lao-waj zní jako „cizák“, a dříve skutečně šlo o výraz s nádechem opovržení. Dnes ale znamená prostě „cizinec“. I tak ale představuje jasné varování, že její země návštěvníkům život nijak neusnadní.

Třikrát už jsem byl v Číně, v letech 2008, 2014 a 2017. Pokaždé se přede mnou zjevila tak trochu jiná země. Skutečně se mění tak rychle. Nové čtvrtě plné věžáků, nové úspěšné firmy, nové technologie, nové normy chování. Další železniční tratě, další letiště, další špičkové technologie, další zákazy, stále více lidí – a v mojí hlavě pokaždé více poznatků, ale také stále více otázek. Když všechny tyhle proměny už teď prožívám tak intenzivně, jak je teprve vnímají samotní Číňané? Jak působí tyto změny ve zrychleném tempu na lidi a jejich každodenní život? A jak se promítnou na nás, když Čína hodlá do budoucna stále více určovat chod dějin?

Chci tam ale vyjet ještě jednou nejen kvůli Jang, jejímu vyprávění a jejím příslibům. Chci se pokusit pochopit, jak Číňané vidí svět. Chci s nimi mluvit o jejich snech i obavách, o jejich životě a o lásce a o tom, kam se tato obří země řítí.

„Čína musí lépe porozumět světu a svět musí lépe porozumět Číně,“ řekl nedávno prezident Si Ťin-pching. To je pravda, protože asi žádná jiná země se srovnatelně velkým vlivem na světovou politiku nezůstává nám Evropanům, navzdory veškerému turismu a globalizaci, více vzdálená.

A cesta do Říše středu je pro mne tolik zajímavá právě teď, protože v ní probíhá epochální změna: po letech až neuvěřitelného hospodářského boomu, ve kterém hrálo hlavní roli „reverzní inženýrství“, přichází nyní něco úplně jiného, nového. Prezident Si hodlá pod heslem „Made in China 2025“ utvářet digitální budoucnost. Sází na umělou inteligenci, špičkové technologie a na jakýsi hlídací stát, jaký dosud ještě nikdy nikde neexistoval. Zároveň Čína skupuje podíly ve firmách po celém světě, v iniciativě „One Belt, One Road“ (nazývané česky Nová Hedvábná cesta, či méně správně stezka, pozn. překl.) rozvíjí nové obchodní cesty a pomocí úvěrování si zavazuje celé státy, které jsou na ní závislé. Západní obchodní partneři tak po celém světě ztrácejí půdu pod nohama, zatímco Čína vyhrává jednu velkou zakázku za druhou. Z hlediska zahraniční politiky vystupuje země zdánlivě klidně. Proto není její obrovský hospodářský vliv moc nápadný. Zatímco její severní soused, Rusko, se snaží geopoliticky působit jako obří velmoc, chovala se Čína navenek spíše jako trpaslík. „Skrývej své silné stránky a buď trpělivý,“ takové měl heslo někdejší představitel komunistické strany Teng Siao-pching; stala se z něj doslova geniální strategie. Zatímco protihráč, Spojené státy americké, vyrukovaly se svým „America First“ a začaly se stahovat ze zahraničněpolitické odpovědnosti a vypovídat spojenectví nejrůznějšího druhu, je Čína nyní připravena utvářet světové hospodářství podle svých pravidel. Jistoty, které se zdály po desetiletí neměnné, se najednou boří. Díky hospodářskému úspěchu této nové světové mocnosti vzniká ideologický protipól demokracie, který je třeba brát vážně a proti jehož nevídané dynamice je složitá struktura celé Evropy příliš zkostnatělá, rozhádaná a bezradná.

Jang má tedy pravdu a Si Ťin-pching také. V Číně jde všechno rychleji a nastal čas se navzájem lépe poznat. Jakmile uplynul víkend a tím i pobyt Jang na mém gauči, rovnou jsem si z Internetu stáhnul žádost o vízum.

BEZ KNÍŽKY O SKUTEČNÉ ČÍNĚ

Kdo chce po Číně cestovat na vlastní pěst, musí se uchýlit k určitým trikům. Čína totiž nemá ráda, když někdo cestuje mimo sféru jimi speciálně vybraných hotelů. Čína nemá ráda, když někdo přenocuje v soukromí, aniž by se zaregistroval u místní policie. Čína nemá ráda, když byste chtěli zažít zaostalost a bídu, zatímco veřejně prezentovaný obraz země ukazuje jen pokrok. Čína chce organizovaný potlesk namísto kladení otázek, propagandu místo hledání skutečnosti, raději namazat med kolem pusy než lovit mouchu z polévky.

A Čína také chce turisty, kteří objíždějí jejich hlavní památky. Ovšem kdo cestuje jen kvůli odškrtávání těch nejznámějších atrakcí, ten je pro mne asi jako někdo, kdo se seznámí s Billem Gatesem, Banksym a Angelou Merkelovou na pyžamové party, a potom jen mele o tom, jak vypadal lustr v předsíni. Velkolepé čínské památky budou pro mne na této cestě hrát jen okrajovou roli. Já se chci podívat za kulisy nové supervelmoci. Spíše než do honosné vstupní haly chci vejít do obýváků.

Jednoho kalného únorového rána sedám na kolo a jedu na Elbchaussee, výstavní nábřežní ulici s velkými vilami šéfů rejdařských společností, klasicistními rezidencemi a luxusními restauracemi. Zde sídlí mimo jiné i čínský konzul, který mne požádal o osobní pohovor. Mám to chápat jako poctu, nebo jako hrozbu?

Konzul, to slovo zní po místnostech s dřevem obloženými stěnami, těžkými koženými křesly a starobylé whisky. To jsem ale vedle jak ta jedle. Veřejné prostory čínského generálního konzulátu jsou ve srovnání s okolními domy chudé a strohé. Působí spíše jako nějaká vesnická pošta než jako reprezentační palác. Plastové židle, stojan s čínskými novinami, čekající žadatelé se stohy formulářů v průhledné folii. Je to tu cítit po kopírce, jasmínovém čaji a čistidle na podlahy.

Strážník mě přivádí k přepážce v sousední místnosti. Zaměstnanec sedící za stěnou z bezpečnostního skla mne přes hodně nízko položený otvor k mluvení vybízí, abych položil ruce na kostku s deskou z průhledného plexiskla. Čtyři prsty pravé ruky, čtyři prsty levé ruky, potom oba palce. Zelené světlo signalizuje, že mi byly registrovány všechny otisky.

Potom mě pozdraví jiný zaměstnanec, přísně se tvářící muž s proužkovanou košilí a kulatými brýlemi. Sedáme si k drobnému rohovému stolu, nejprve ale odežene dva jiné Číňany. Ti teď musí čekat vestoje, zato ovšem slyší úplně všechno.

Mlčky prolétne vytištěný formulář s mojí žádostí o vízum. Aniž by ztrácel čas nějakou společenskou konverzací, začne mě rovnou zkoušet.

„Pozývající osoba, paní Wang ze Šanghaje, to je vaše přítelkyně?“

„Ano, přítelkyně.“

„Normální přítelkyně, nebo…?“ Všeříkající pohled muže směrem k muži.

„Normální přítelkyně,“ odpovídám.

„Píšete cestopisy, napsal jste o Rusku a Íránu. Jste opravdu slavný,“ říká. Dobře informovaný muž: do žádosti jsem rozhodně neuváděl, že bych byl spisovatel.

„Ale ne, zas tak slavný nejsem,“ namítám.

„Chcete tedy napsat také knihu o Číně?“

„Ne,“ odpovídám.

Kdybych totiž odpověděl něco jiného, mohl by ode mne vyžadovat podání žádosti o novinářské vízum. To uděluje úplně jiný, speciální úřad, který podle toho, co se říká, nebývá zrovna vstřícný. Navíc bych musel předem pro celé tři měsíce cesty uvést každé jednotlivé téma, kterým se chci zabývat, a každého jednotlivého člověka, se kterým hodlám hovořit.

To ale nemůžu, protože ještě vůbec nevím, s kým se tam setkám.

„Chcete po zemi hodně cestovat?“

„Jenom do dvou měst, do Šanghaje a do Čcheng-tu,“ tvrdím přesvědčivě.

Ano, chci procestovat zemi křížem krážem, projet jedenáct nebo dvanáct provincií, od high-tech metropole Šen-čen až po hlavní město Peking, od provincie Liao-ning na hranicích se Severní Koreou až po provincii Jün-nan na hranicích s Myanmarem.

„Do Čcheng-tu? Spolu s paní Wang?“

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PŘÍJEZD DO BUDOUCNOSTI

Hamburk

ČÍNSKÝ SEN

BEZ KNÍŽKY O SKUTEČNÉ ČÍNĚ

MILIONÁŘI V TEPLÁCÍCH

HIGH-TECH A HOT POT

NAKUPOVÁNÍ PRO PROFÍKY

DIVOKÁ ZÁPADNÍ ULICE

PSI A MÍSTNÍ POLITIKA

SRDÍČKO, PALEC NAHORU

RESTAURACE NA KONCI SVĚTA

RŮŽOVÁ ZEMĚ

ZAMYŠLENÝ HULK

SLAVNÝ NA POČÍTAČI

NE TAK HROZNÁ JAKO HITLER

MISTRŮV HLAS

STOPEM DO ŠANGRI-LA

ZTĚLESNĚNÍ MOUDROSTI, ZTĚLESNĚNÍ SOUCITU

PENÍZE NA DÍTĚ

BOD NULA