Více o našich autorech a knihách najdete na: www.knihykazda.cz

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o. v roce 2020

Nové sady 2

602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel. 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: únor 2020

Formát elektronické knihy: epub

ISBN 978-80-88316-12-1

Vytvoření elektronické verze PureHTML.cz, 2020

Papírové vydání:

Původní název: Couchsurfing im Iran.

Meine Reise hinter verschlossene Türen od Stephana Ortha

© Piper Verlag GmbH, München/Berlin, 2015.

1. vydání

Přeložil: David Krásenský

Jazyková redakce: Lenka Janovská

Sazba a úprava obálky: Kristýna Franková

Tisk a vazba: Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna, Česká republika

Počet stran: 280

ISBN: 978-80-88316-22-0

Fotografie:

Barevná část: Stephan Orth (s. 4, 5, 8 dole, 9, 12–14, 17–21, 22 dole, 23); Samuel Zuder (s. 15, 16);

Mina Esfandiari (s. 1, 2, 3, 6, 7, 8 výše, 10, 11, 22 výše, 24)

Černobílé: Stephan Orth, s výjimkou s. 102 (Mina Esfandiari), s. 242 a 243 výše (Martina Kix), s. 243 dole (Andreas Lorenz), 244 nahoře a dole (Hans Grünthaler)

Mapa: Birgit Kohlhaas, kohlhaas-buchgestaltung.de

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na

www.knihykazda.cz nebo v knihkupectvích.

NA HRANICI

Když máte opravdu velký strach, tedy když máte v kalhotách, vnímáte najednou všechno dvakrát tak vážně. Mozek se automaticky přepíná do nouzového režimu, kdy pro něj platí jen tady a teď. Na věci, které do tohoto „tady a teď“ nepatří, prostě není čas. U mne se to projevuje tím, že si nedokážu vzpomenout na svoje směrovací číslo, když se mě na ně zeptá policajt.

Sedím ve výslechové místnosti íránské policie. Její zařízení tvoří jeden velký psací stůl s počítačem značky Samsung, nízký skleněný stolek uprostřed a sedm židlí, jejichž hnědé kožené potahy jsou ještě zabalené v plastové folii. Úzké dveře vedou do vstupního prostoru, druhé pak do chodby s dveřmi do dalších kanceláří. Světle zelenou stěnu zdobí státní znak, čtyři úzké půlměsíce a meč. Vedle ve zlatém rámu visí obligátní dvojitý portrét diktátorů. Chomejní shlíží do místnosti jako obvykle přísně, Chameneí se oproti tomu šklebí do širokého úsměvu. Ještě nikdy jsem ho neviděl se takhle smát. Možná je zrovna na takovýchto místech ve svém živlu.

„Před dvěma roky tady zatkli dva špiony,“* říká Jasmín, která je tu se mnou.

* Velká část v cestopisu uvedených jmen byla změněna a příjmení nejsou uváděna vůbec, aby příslušné osoby nebyly vystaveny ohrožení.

„Doteď sedí ve vězení v Teheránu.“

„A co tady dělali?“

„To nevím.“ Ale v Íránu upadnout do podezření ze špionáže, to není žádná legrace. Úplně k tomu stačí udělat si jako vzpomínku pár fotek z letiště nebo nějakých vládních budov.

Anebo stačí, když se člověk zdržuje příliš v blízkosti hranic s Irákem. A my se právě nacházíme ve městečku Nousúd v íránském Kurdistánu, jen asi deset kilometrů od sousední země.

„Dostali jsme zprávu, že se zde zdržují nějací cizinci,“ říká jeden ze dvou úředníků. Má kurdské široké kalhoty a košili ve vojenské barvě. „Dnes máme vlastně volno,“ dodává ještě a vysvětluje tím, proč nemá policejní uniformu. Mohutná tvář, svalnaté paže. Vypadá to, že hodně času tráví na posilovacích strojích ve fitku. Jeho kolega v růžové působí oproti němu mírněji, laskavěji, pod širokým šátkem okolo pasu mu trčí pupek a vzbuzuje dojem, jako mu celá záležitost byla tak nějak nepříjemná. „Hodnej polda, zlej polda“, role jsou rozdělené docela jednoznačně.

Moje poštovní směrovací číslo?

Z čirého strachu si vymýšlím falešné.

„Hodnej polda“ se mě ptá, jestli si dáme čaj, v Íránu se pořád pije čaj. Krátce poté přináší mladík ve vojenské uniformě podnos. Při pití si všímám, jak se mi třesou ruce. Přitom zrovna tady by bylo určitě lepší žádnou nervozitu nedávat najevo.

„Podívej se raději ještě jednou, jestli ten pas přece jenom nenajdeš,“ říká mi Jasmín. Předtím jsem ukazoval vždycky jenom kopii a tvrdil jsem, že mám průkaz na hotelu. Ve skutečnosti jsem v žádném hotelu dobrých pár týdnů nespal.

Prohrabávám přiměřeně dlouho nejrůznější kapsy batohu a nakonec s předstíraným překvapením vydoluji požadovaný dokument na denní světlo. Zadními dveřmi přichází další zaměstnanec v obleku a bere můj pas do vedlejší místnosti.

„Jenom si udělá kopii a zavolá na cizinecký úřad, jestli je všechno v pořádku,“ vysvětluje Jasmín.

Výslech pokračuje. Telefonní číslo na mobil? Rodinný stav? Jméno otce?

Muž ve vojenském zapisuje moje údaje na velký arch papíru s průklepákem typu Pelikan Handicopy 303H. Jasmín překládá otázky a odpovědi.

Povolání?

„Je student,“ zalže, aniž se se mnou poradí. Do žádosti o vízum jsem ještě napsal „redaktor webů“, to je přece jen trochu blíže pravdě.

Kolik máte roků?

„34.“

„Co studuješ?“ překládá jejich další otázku.

„Anglickou a americkou literaturu,“ říkám. Před osmi roky to ostatně byla pravda, o následném studiu žurnalistiky se už nezmiňuji.

Co tady děláte?

Jaký je mezi vámi poměr?

„Je to náš rodinný přítel. Je tady na dovolené,“ doplňuje Jasmín.

Voják přináší zvenku ze zavazadlového prostoru taxíku naše zavazadlo a rozkládá věci na skleněný stolek uprostřed.

„Všechno vybalit,“ žádá přísně muž ve vojenském.

Zdá se, jakoby se vládce státu Chameneí ze stěny zašklebil ještě víc doširoka. Na svůj věk má dobré zuby, je mu už přes sedmdesát. Zatímco vytahuji první pytlíky s oblečením a kapesník, který smrdí jak mokrý pes, přemítám v hlavě, co všechno v batohu vlastně mám.

Cestovní průvodce a knihy o Íránu? V zavazadle by nemělo být nic zásadního. Jednu zakázanou knihu, komiks „Persepolis“ od Marjane Satrapiové jsem nechal v Teheránu. Naštěstí nemám s sebou žádný německý tisk a ani časopis, ve kterém by byly nezahalené ženy.

Drogy, alkohol, vepřové maso? Nic takového.

Zápisníky? Velmi podezřelé. Doteď jsem stihl popsat už celé dva a půl Moleskiny. Na první stránce je vždycky nepřehlédnutelně napsané „Írán 1“, „Írán 2“ a „Írán 3“.

Novinářský průkaz? V peněžence. Já idiot, ten jsem měl nechat doma.

Fotoaparát? To bude problém. Vojenské objekty, jaderná elektrárna, nezahalená děvčata, večírky s alkoholem, všechno je tam. Tímhle bych dokonce mohl několik svých přátel vystavit nebezpečí. Aspoň že některé hodně výbušné fotky mám uložené na paměťové kartě, která není založena přímo ve fotoaparátu, ale schovaná někde v brašně.

Jako první vzbudí větší zájem moje hygienická taštička s cestovní lékárničkou. Úředník v širokých kalhotách, šalvárech, si důkladně prohlíží každé balení tabletek. Imodium na průjem, GeloMyrtol na kašel, Aspirin a Paracetamol na teplotu, Iberogast na trávení, Umckaloabo na průdušky. Vypadá to, že pašerák drog evidentně nejsem. Potom můj netbook: zapnout, na ploše obrazovky není žádná podezřelá složka s choulostivým názvem, všechno je pojmenované nenápadně. Nyní jej smím znovu vypnout. Se zájmem bere do rukou, otáčí a prohlíží čtečku e-knih, nešikovně mu upadne na zem, omlouvá se, a potom trochu listuje v „Dumontově uměleckém průvodci Íránem“. Naprosto turistické, naprosto neškodné, naprosto v pořádku.

Potom najde zápisník, mimochodem íránský, který mi daroval jeden z hostitelů. „Ve jménu Božím, věnováno panu Stephanovi během jeho cesty do provincie Lorestán, 3. 2. 1393.“ Policista důkladně prolistuje všemi stranami. Když ho tolik zaměstnává čistý prázdný papír, zdá se, že lepší dárek jsem nikdy v životě nedostal. Další zápisníky, zastrčené mezi několika pohlednicemi a účtenkami, už naštěstí nenajde.

Hotovo. Všechno zase zpátky sbalit. Musím se hodně ovládat, abych si zhluboka neoddychnul. Nebylo by to zrovna chytré, když výslechová místnost tak neomylně páchne po mokrém kapesníku. Pevně si uvazuji popruhy na batohu, sedám si znovu na židli s plastikovou folií a beru si sklenici čaje. Ruka už se netřese.

„A teď nám ještě jednou ukážete fotoaparát,“ říká muž ve vojenském a na stěně za ním se výhrůžně směje Chameneí se svým mohutným plnovousem. Směje se, směje a nepřestává.

TEHERÁN

VÍTEJTE V ÍRÁNU!

„Dávej si pozor na ty teroristy a únosce!“ – Jeden kamarád

„To je něco jako Saúdská Arábie, ne? Jenom se rozhodně nedívej žádné ženské do očí.“ – Jeden cestopisec

„Necháš si narůst vousy? A přivezeš mi kobereček?“ – Jedna kamarádka

„Jsi blázen. Vůbec nerozumím, co tam chceš.“ – Jeden kolega z práce původem z Íránu

O čtyři týdny zpátky. Jakmile se kola vysunutého podvozku u letu TK898 z Istanbulu dotknou země, začíná se čas počítat jinak. Íránský čas je o dvě a půl hodiny napřed a o 621 let pozadu (podle hidžry, pozn. překl.). Vítejte na letišti Imáma Chomejního, právě se píše 7. farvardín 1393, „Happy Nowruz“, tedy šťastný nový rok. Zavalitý muž na sedadle 14B do sebe vyklopí poslední hlt tureckého lahvového piva Efes, které měl s sebou. Dospívající děvče na 17F si natáhne ponožky, aby tak zakryla kotníky. Veškeré černé, blonďaté, hnědé, zrzavé, šedivé, obarvené, pěstěné, vyčesané, kudrnaté, krátké i dlouhé vlasy mizí najednou pod černými, hnědými a červenými šátky.

Cizinky se od Íránek liší tím, že jim tento nezvyklý kus látky už jen třeba při otevření kapes u zavazadla sklouzne z hlavy a musí si jej znovu připevnit. „Vážené dámy: respektujte islámská pravidla oblékání,“ hlásí plakát na terminálu, samozřejmě bez nějakého „prosím“ nebo „děkujeme“.

Nad světelnou reklamou s mobilními telefony Sony při pásech na zavazadla mě poprvé z plakátů zdraví vousatá dvojice, asi v desetinásobku životní velikosti. Rúholláh Chomejní působí lstivě a zamračeně, dokonce i na fotografii se zdá, jako by jeho oči prohlédly všechno. S obrovskou moudrostí a nekonečným chladem shlíží tento vůdce islámské revoluce na svět. Úřadující nejvyšší duchovní vůdce Alí Chameneí působí oproti tomu se svými velkými brýlemi a bezvýrazným pohledem očí prostě a neškodně, což je skutečně pozoruhodné. Náleží totiž k nejmocnějším a nejbrutálnějším představitelům států v novodobé historii.

Ale možná je tento nedostatek výrazu jen relativní: vedle temné eminence Chomejního by i Saddám Husajn nebo Muammar Kaddáfí vypadali jako upocení nervózní školáci, kteří se před zkoušením drtí korán nazpaměť. Oba ajatolláhové svým pohledem jakoby říkali: odteď sledujeme i tebe, ať se pohneš kamkoliv. Jejich portréty visí v každém obchodě a v každé restauraci, na bytových domech a na vládních budovách, v mešitách, hotelích i autobusových terminálech. Kdo chce podobiznám Chomejního a Chameneího v Íránu uniknout, musí se zavřít za dveře bytu – anebo musí být slepý.

7. farvardín 1393. Také ve smyslu platných zákonů se musím přeorientovat o několik století zpátky. V Íránu vládne islámské právo šaría, takže mají podle zdejších platných zákonů ženy poloviční právní hodnotu oproti mužům a za cizoložství mohou být kamenovány. V Íránu jsem zločincem už jen proto, že mám v batohu 1,5 kg lübeckého marcipánu (který obsahuje trochu alkoholu) a pár klobásek z vepřového masa. Chybí už jen pár výtisků Playboye a zadělal bych si na vítězný pohár s nápisem „Největší idiot při příjezdu do Teheránu“. Na druhé straně: to, co chci na místě dělat, bez několika menších porušení zákona prostě nejde. Takže proč bych s tím nezačal rovnou? Čím dřív si zvyknu na svou novou roli gaunera, švindlíře a herce, tím lépe.

7. farvardín 1393. Mobil odmítá uposlechnout a změnit mi letopočet. Pod číslo 1971 (proč zrovna 1971?) to nejde. Jako trest za neuposlechnutí rozkazu narvu do rebelantského přístroje íránskou SIM kartu. Abych ji získal, musel jsem podepsat rovnou tři předtištěné formuláře v perštině. Ptám se prodavače, co je na nich napsané, ten ale moc dobře anglicky nemluví.

„No problem!“ odpovídá, a když vidí můj pochybovačný výraz, opakuje ještě jednou mírnějším a téměř přátelským tónem: „No problem!“

Domácí SIM kartu ale potřebuji bezpodmínečně, takže prostě podepisuji. Možná, že jsem právě vyjádřil svůj souhlas s tím, že každý hovor a každá SMS bude podléhat kontrole tajných služeb, ale to je mi taky jedno. Ti to dělají tak jako tak. Upozornění ostatně stojí dokonce i v bezpečnostních pokynech německého ministerstva zahraničí.

Větší radost mi přináší výměna peněz: chlapík na přepážce v Mellí Bank říká, že by mi mohl dát 35 000 rijálů za euro, ale že o patro výš je směnárna, kde dostanu 40 000. Nakonec tam dostanu dokonce 41 500, to vůbec není špatný kurs. Kvůli tomu jsem musel cestovat až do Íránu, aby mi jednou v životě nějaký bankovní úředník dobře poradil.

Se směnárníky se dostanu do styku ještě několikrát, protože zdejší bankomaty nepřijímají evropské karty. Pro někoho, kdo cestuje na delší dobu, je to docela nepraktické. Sám mám na dva měsíce asi 2000 eur a 1000 amerických dolarů, všechno v malých bankovkách a dobře strategicky rozmístěné po různých zavazadlových kapsičkách. Snad si na ty kapsičky skutečně vzpomenu, až budu peníze potřebovat.

Letiště se svými šesti pásy na výdej zavazadel je výrazně menší, než by člověk u desetimiliónové metropole jako Teherán očekával. Vysoké sloupy, spousta skla, spousta betonu. Žádný Starbucks, žádný McDonald’s, žádný Louis Vuitton, jenom domácí fastfoodová zařízení, banky a obchůdky se suvenýry. Velký plakát přeje všechno nejlepší do nového roku. Vedle přání je znázorněná skleněná nádoba se zlatou rybkou, ta vyjadřuje život. Na světě asi není žádná jiná země, ve které by byla ryba ve skleněné nádobě také symbolem života.

Celé rodiny tu čekají s kyticemi květin na nově příchozí. Všichni museli vstávat uprostřed noci, aby se sem dostali včas. Teď je krátce po čtvrté hodině ranní. Podle jejich pohledu si připadám příliš světlovlasý a poměrně vysoký. Řekněme asi takto: pravděpodobnost, že se mě někdo na ulici zeptá na cestu, se limitně blíží nule.

„Vítejte v Íránu,“ říkají namísto toho dvě mladé dámy, které mají na sobě čádor. Toto slovo znamená vlastně v perštině „stan“, a o podstatě a ženskosti tohoto kusu oblečení vlastně říká všechno. „Where are you from (Odkud jste)?“ chtějí ode mne vědět. „Are you married or single (Jste ženatý nebo svobodný)?“, a už s potutelným úsměvem odplouvají ve svém strašidelném černém stanu pryč.

Na letišti ovšem tento jejich outfit příliš častým zjevem není, většina žen tu má jen jednoduchý šátek na hlavu. Čím mladší je jeho nositelka, tím módnější barvy. A tím delší vypadá její zátylek: protože vysoko vyčesané vlasy jsou teď zatraceně v módě, může se někdy zdát, jako by mladé Íránky pod šátkem skrývaly protáhlou lebku ve stylu Vetřelce od H. R. Gigera. Většina mužů nemá oproti tomu pokrývku hlavy žádnou. Kombinace turbanu a plnovousu je mnohem méně častá, než by se podle íránských klišé mohlo nabízet. V celém terminálu je vidím jenom dvakrát.

Jestli se mne po setkání s dobromyslným bankéřem a s flirtujícími děvčaty v čádoru ještě rozhodne i taxikář neodrbat, budu muset během jediné hodiny pobytu v Íránu posunout i svůj vnitřní kompas na předsudky.

Každý návštěvník Íránu, který přilétá na teheránské mezinárodní letiště, musí cestou do centra osobně projet okolo mučedníků a okolo Chomejního. Do města žádná jiná cesta neexistuje. Nalevo od rychlostní silnice na největším hřbitově v zemi odpočívá totiž 200 000 obětí války s Irákem. A naproti, po pravé straně silnice, odpočívá samotný Chomejní, člověk, který tolik z nich sám poslal na smrt. Každá ze čtyř věží rámujících jeho honosné mauzoleum je 91 metrů vysoká, jeden metr za každý rok jeho života. Obrovská zlatá kupole v noci odráží světla reflektorů. První náboženskou monumentální stavbou, kterou zde turista uvidí, je tak skutečně obří sarkofág s ostatky ajatolláha. To je moje země, tady platí moje pravidla, naznačuje jasně každému hostu Chomejní ještě pětadvacet let po své smrti (v době autorovy cesty, pozn. red.).

Taxík zastavuje, řidič po mně nechce žádné peníze, pro přátele jako jsem já je prý jízda bezplatná. To rozhodně odmítám, jak vyžaduje komplikovaný íránský zdvořilostní protokol, a on říká: „70 000.“

„Rijálů nebo túmánů?“ ptám se. Měnové údaje zde platí dvoje, liší se o jednu nulu, což turistům život nijak neulehčuje.

„Túmánů, samozřejmě.“ Takže všechno krát deset.

Vrazím mu do ruky dvě stotisícovky a jednu pětsettisícovku. Skoro o tři eura víc, než bylo na nějaké ceduli na letišti uvedeno jako přiměřená cena. Šarmantní chlapík, ale samozřejmě mě odrbal. Aspoň na ty taxikáře je spolehnutí.

Nejkrásnější na Teheránu je přilehlé pohoří Alborz, které se na sever od města zvedá do výše 4000 metrů. Po většinu týdnů v roce nejsou hory vidět, protože se město halí do oblak smogu. Každodenní dopravní chaos je tu doslova legendární. Na deset miliónů obyvatel připadají téměř čtyři milióny aut. Nad výrazy jako „katalyzátor“ nebo „norma Euro 5“ se většina z jejich téměř čtyř miliónů výfuků může jen hlasitě zasmát – tedy místo zasmání vlastně zachrchlat a odplivnout další saze. Šéf zdejší dopravní policie kdysi vypočítal, že znečištění ovzduší je tu tak silné, jako by po ulicích jezdilo 48 miliónů aut s moderními výfukovými systémy. Tyhle čadící vraky jen v samotném Teheránu vyrobí větší množství oxidu uhelnatého než veškerá vozidla, která se pohybují po celém Německu dohromady. V důsledku smogu umírají každoročně tisíce lidí. Zdravější by snad prý bylo vykouřit denně čtyřicet cigaret než se v íránském hlavním městě za mlžného dne na pár hodin proběhnout po ulicích.

Brzy ráno v době novoročních prázdnin ovšem šedivý obr jménem Teherán ještě spí. Žádná doprava, docela slušná viditelnost. Za televizní věží Mílád jsou vidět hory, tedy jakmile se nad nimi objeví první paprsky světla. Nahoře leží spousta sněhu.

V takovémto spícím městě, kde jsou rolety na obchodech ještě stažené a lidé ještě doma, si člověk jako první všímá různých cedulí. Reklamní tabule, směrové ukazatele, loga. Nápisy v perštině s jejich jakoby ozdobnými čárami a kudrlinkami na mne zatím ještě působí neobvykle. Nejsnáze se pozná číslice pět, která vypadá jako obrácené srdce.

KONEC UKÁZKY

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Na hranici

TEHERÁN

Vítejte v Íránu!

Mučení

Árijci

Džin z láhve

Zemětřesení

Byrokracie

Ztracený v dopravě III

Červený perský koberec

Jaderná energie

Válka

Pašeráci

Princ

Zprávy

Opilý k imámovi

Zelená, bílá, červená

Napsali o knize „Couchsurfing v Íránu“