Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o. v roce 2019

Nové sady 2, 602 00 Brno

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

Tel. 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: únor 2020

Formát elektronické knihy: EPUB (978-80-88316-51-0)

Vytvoření elektronické verze drusala.cz, 2020

Papírové vydání:

Původní název: The Soul of an Octopus: A Surprising Exploration Into the Wonder of Consciousness od Sy Montgomeryové

© 2015 by Sy Montgomery

© Atria Books, obchodní značka Simon & Schuster, Inc., 2015

1. vydání

Přeložil: Vojtěch Ettler

Jazyková redakce: Alexandra Hlaváčová

Odborná redakce: Vojtěch Zavadil

Návrh obálky: Laywan Kwan

Ilustrace na obálce: Mary Evans/ Nature History Museum

Grafika na obálce: © Shutterstock

Sazba a úprava obálky: Kristýna Franková

Tisk a vazba: Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna, Česká republika

ISBN: 978-80-88316-38-1

Knihy lze zakoupit se slevou 20 % přímo u nakladatele na

www.knihykazda.cz

nebo v knihkupectvích.

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

Athéna

KAPITOLA DRUHÁ

Octavia

KAPITOLA TŘETÍ

Kálí

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vajíčka

KAPITOLA PÁTÁ

Proměna

KAPITOLA ŠESTÁ

Odchod

KAPITOLA SEDMÁ

Karma

KAPITOLA OSMÁ

Vědomí

Poděkování

Vybraná bibliografie

KNIHY

VĚDECKÉ ČLÁNKY

VIDEA NA INTERNETU

ZVUKOVÉ NAHRÁVKY

DALŠÍ ZDROJE DOSTUPNÉ ON-LINE

O autorce

Obrazová příloha

Pro Annu

„Včerejšek zůstane dokonalý.“

KAPITOLA PRVNÍ

Athéna

První setkání s myslí měkkýše

Jednoho mimořádně teplého dne uprostřed března, kdy v New Hampshire sníh pod náporem slunce roztával v blátivou břečku, jsem se vydala do Bostonu. Všichni se tam procházeli po přístavišti nebo posedávali na lavičkách a lízali zmrzlinu, já ovšem požehnané sluneční paprsky vyměnila za vlhké a poklidné přítmí Akvária New England. Měla jsem dostaveníčko s jednou chobotnicí velkou.

O chobotnicích jsem tehdy nevěděla prakticky nic — dokonce jsem ani netušila, že množné číslo od vědeckého názvu Octopus není Octopi, jak jsem si vždycky myslela (latinskou plurálovou koncovku -i totiž není možné připojit ke slovům pocházejícím z řečtiny, jako je třeba právě octopus). Nicméně to málo, co jsem věděla, podnítilo mou zvědavost: Jedná se o živočicha, který je vybaven jedem jako had, zobákem jako papoušek a inkoustem jako plnicí pero. Vahou může předčit člověka, může dosáhnout délky auta, a přitom dokáže své měchýřovité tělo bez kostí protáhnout dírou o velikosti pomeranče. Umí měnit barvu i tvar. Vnímá chuť pokožkou. Nejvíc mě ale fascinovalo, když jsem se dočetla, že chobotnice jsou neuvěřitelně chytré. To se shodovalo s těmi nemnoha zkušenostmi, které jsem do té doby s chobotnicemi měla: Jako spousta ostatních návštěvníků veřejných akvárií jsem mívala pocit, že chobotnice, na niž se dívám, mi pohled oplácí a zračí se v něm stejně živý zájem, jaký jsem pociťovala já sama.

Jak je to možné? Jen stěží byste našli živého tvora, který by se od člověka lišil více než chobotnice. Tělo chobotnic má jinou stavbu než to naše. U nás je to: hlava, tělo, končetiny. U nich by to bylo spíš: tělo, hlava, končetiny. Ústní otvor mají v podpaží — nebo pokud byste jejich ramena raději připodobnili k našim dolním, nikoli horním, končetinám: mezi nohama. Dýchají vodu. Chapadla mají poseta obratnými chápavými přísavkami, které u savců nemají obdoby.

A nejenže se chobotnice v základní klasifikaci podle přítomnosti páteře — která odlišuje obratlovce, tj. savce, ptáky, plazy, obojživelníky a ryby, od všech ostatních živočichů — nacházejí v té druhé větvi; jsou navíc v rámci bezobratlých zařazeny mezi měkkýše, po boku slimáků, hlemýžďů a mlžů, tedy živočichů, kteří inteligencí zrovna neoplývají. Mlži dokonce ani nemají mozek.

Rodová linie, která dala vzniknout chobotnicím, a ta, z níž vzešel člověk, se od sebe odloučily před více než pěti sty miliony lety. Vrtalo mi hlavou, jestli je možné mysli z té druhé strany barikády nějak porozumět.

Chobotnice pro nás představují velikou záhadu. Působí cize, takřka z jiného světa, přestože ten jejich svět — oceán — pokrývá mnohem větší část zeměkoule než pevnina (70 % celkového povrchu, více než 90 % obyvatelného prostoru). Většina živočichů na naší planetě žije v oceánu. A většina z nich se řadí k bezobratlým.

Chtěla jsem se s chobotnicí setkat. Chtěla jsem se dotknout alternativní reality. Chtěla jsem prozkoumat odlišný druh vědomí, pokud něco takového existuje. Jaké to je být chobotnicí? Podobá se to nějak tomu, co prožíváme jako lidé? Můžeme to vůbec zjistit?

Když mi tedy v hale akvária vedoucí oddělení pro styk s veřejností podal ruku a nabídl mi, že mě seznámí s chobotnicí Athénou, cítila jsem se jako vzácný host uváděný do jakéhosi cizího světa. Ve skutečnosti jsem se však ten den pustila do dalšího objevování naší společné nádherné modré planety — světa tak neznámého, zázračného a ohromujícího, až se z něj tají dech; světa, v němž se až po půl století života na zemi, přestože jsem ho většinu strávila jako přírodovědkyně, snad konečně budu cítit opravdu doma.

***

Athénin hlavní ošetřovatel žel zrovna není v práci. To mě zamrzí: Otevřít nádrž, ve které chobotnice přebývá, nemůže jen tak někdo, a to z dobrého důvodu. Chobotnice velká — největší ze všech asi 250 druhů chobotnic na světě — by člověka snadno přemohla. Jediná z přísavek velkého samce, které mohou dosahovat až osmi centimetrů v průměru, uzvedne zhruba čtrnáct kilogramů, a chobotnice velká jich má okolo šestnácti set. Kousnutím může chobotnice vpravit své oběti do těla nervový jed nebo sliny, které leptají tkáně. Největší riziko ovšem spočívá v tom, že se chobotnice může chopit příležitosti a z otevřené nádrže utéct. Chobotnice na útěku by znamenala velký problém jak pro akvárium, tak i pro samotného měkkýše.

Naštěstí se mě ujme jiný akvarista, Scott Dowd. Rozložitý chlapík ve středních letech s prošedivělými vousy a jiskřivýma modrýma očima se coby vedoucí akvarista stará o Freshwater Gallery (Sladkovodní scénu), která se nachází jen kousek za expozicí Cold Marine (Studené moře), kde žije Athéna. Scott akvárium poprvé navštívil jako miminko v plenkách hned první den zahájení provozu, 20. června 1969, a v zásadě z něj už nikdy neodešel. Skoro každé zvíře tu zná osobně.

Athéna je přibližně dva a půl roku stará a váží zhruba osmnáct kilogramů, vysvětluje Scott, když nadzvedává těžké víko na její nádrži. Vystoupám po třech stupíncích na nízkých pojízdných schůdcích a nakloním se nad vodu. Na délku má Athéna asi metr a půl. Její hlava — „hlavou“ myslím samotnou hlavovou část i plášť, nebo chceteli tělo, protože tak máme my savci sklony si hlavu představovat — je velká jako menší vodní meloun. „Nebo přinejmenším jako cukrový meloun,“ dodává Scott. „Když sem přišla, měla hlavu velkou jako grep.“ Chobotnice velká patří k nejrychleji rostoucím živočichům na světě. Líhne se z vajíček o velikosti zrnka rýže, ale do tří let dokáže v hmotnosti i rozměrech předehnat člověka.

Než Scott víko nádrže zajistí ve vzpřímené poloze, Athéna už se ze vzdáleného rohu své nádrže o objemu více než dva tisíce litrů klouzavě přesune blíž, aby si nás prohlédla. Dvěma chapadly se stále drží v rohu, ale ostatní natahuje k nám, zvedá se k hladině a celé tělo jí rudne vzrušením. Bílé přísavky vytáčí vzhůru, jako když člověk nabízí dlaň při podání ruky.

„Můžu se jí dotknout?“ zeptám se Scotta.

„Jasně,“ odpoví. Odepnu si hodinky, odložím šátek, vyhrnu si rukávy a zanořím obě paže až po lokty do ledové vody o teplotě 8,3 °C.

Její kroutivá, rosolovitá ramena vyvřou z vody ven a omotají se mi kolem rukou. Najednou mi obě dlaně i předloktí ohmatávají tucty měkkých přísavek.

Ne každému by to bylo příjemné. Přírodovědci a badateli Williamu Beebeovi například dotyk chobotnice připadal odpudivý: „Vždycky musím svádět vnitřní boj, než přinutím ruce, aby se daly do práce a chopily se chapadla,“ přiznává. Victor Hugo něco takového považoval za absolutně hrůznou představu vedoucí k neodvratné záhubě:

„Ztrácíte se v tom přízraku. Tygr vás může jen pohltit, chobotnice — strašná představa! — vás vstřebává,“ napsal Hugo v Dělnících moře.

„Zduří vám svaly, všechna vlákénka vašeho těla se zkroutí, kůže puká pod nesnesitelným tlakem, krev prýští a hnusně se mísí s lymfou měkkýše. Zvíře na vás spočívá tisícerými ohavnými ústy […]“ (přeložil Bohuslav Rovenský, pozn. překl.) Strach z chobotnic je v lidské duši pevně zakořeněn. „Žádný tvor není tak lítý v usmrcení člověka ve vodě jako tento,“ uvedl Plinius Starší ve své encyklopedii Naturalis historia kolem roku 79 n. l., „jenž se kolem něj ovine ve smrtícím zápasu, pozře jej svými přísavnými ústy a roztrhá na kusy […]“

Athéna se mi ovšem na kůži přisává jemně, třebaže neodbytně. Vnímám její nezvyklé polibky. Na hladinu vyplave její hlava velká jako meloun, levé oko — chobotnice mají dominantní oko, podobně jako lidé mají dominantní ruku — se jí protočí v důlku a zaměří se na mě. Její černá zornička na pozadí perleťového bělma se podobá pomlčce. Ve tváři má výraz, který mi připomíná pohled v očích hinduistických bohů a bohyň ze starých obrazů: poklidný, vševědoucí a obtěžkaný moudrostí sahající za samotný počátek věků.

„Dívá se přímo na tebe,“ podotkne Scott.

Oplácím jí třpytivý pohled a instinktivně natáhnu ruku, abych se jí dotkla na hlavě. „Pružné jako kůže, pevné jako ocel, chladné jako noc,“ napsal Hugo o těle chobotnice; k mému překvapení je ovšem její hlava na omak hedvábná a poddajnější než puding. Kůži má posetou rubínovými a stříbrnými skvrnami, jako když se na vínovém moři odráží noční obloha. Jak ji hladím konečky prstů, pokožka jí pod mým dotykem bělá. Bílá je barva uvolněné chobotnice: U sépie, její blízké příbuzné, samice zbělají, když se střetnou s jinou samicí svého druhu, tedy s někým, s kým nemusejí bojovat ani před ním utíkat. Možná Athéna poznala, že i já jsem ženského pohlaví. Samice chobotnic, stejně jako lidské ženy, produkují estrogen — je možné, že u mě rozpoznala jeho chuť. Chobotnice cítí chuť celým tělem, ale nejdokonaleji ji vnímají přísavkami. Athénino objetí je tudíž mimořádně intimní. Dotýká se mě a zároveň ochutnává mou pokožku, a snad i mé svaly, kosti a krev pod jejím povrchem. Ačkoli jsme se sotva setkaly, Athéna už mě zná tak, jak mě ještě nikdo nepoznal.

A vypadá to, že v ní vzbuzuji stejnou zvědavost jako ona ve mně. Pomalu své sevření přesouvá od menších, vnějších přísavek na konečcích chapadel k těm větším a silnějším blíže její hlavy. Teď už jsem ohnutá v pravém úhlu, zlomená v pase jako napůl otevřená kniha. Pořád ještě stojím na nízkých schůdcích, ale už mi dochází, co se děje: Athéna mě nekompromisně stahuje k sobě do nádrže.

Velice ráda bych tam šla za ní, ale žel to není místo pro mě. Doupě má pod malým skalním převisem, kam se dokáže vlít jako voda, v mých schopnostech to ovšem není, protože podléhám omezením svých kostí a kloubů. Kdybych se v nádrži postavila, voda by mi sahala zhruba po ramena; jenže tak, jak mě teď tahá k sobě, bych do vody vklouzla hlavou napřed, byla bych obráceně, a brzy bych čelila limitům svých plic lačnících po kyslíku. Zeptám se Scotta, jestli se mám zkusit z jejího sevření vymanit, a on nás rovnou jemně oddělí. Athéniny přísavky při odlepování z mé kůže tiše mlaskají jako malé zvony na čištění odpadu.

***

„Chobotnice?! Vždyť je to mořská příšera!“ zhrozila se má kamarádka Jody Simpsonová, když jsme si následující den vyšly na výlet s našimi psy. „Nebála ses?“ Ta otázka ani tolik neodrážela neznalost přírodního světa jako spíš hluboké povědomí o západní kultuře.

Úděs z chobotnic velkých a jejich soukmenovců, krakatic, se v západním umění hojně objevuje od islandských legend z třináctého století až po současné americké filmy. Obrovská „hafgufa“, která „požírá muže a lodě a velryby a vše v dosahu“, ze staroislandské ságy Orvar-Odds má zcela jistě předobraz v nějakém chapadlovitém měkkýši a dala svým příkladem vzniknout mýtu o krakenovi. Zkazky francouzských mořeplavců o gigantických chobotnicích, které zaútočily na jejich loď u pobřeží Angoly, se staly inspirací pro jedno z nejznámějších vyobrazení chobotnice v moderní historii, které si námořníci nechávají tetovat na rameno i dnes: Jedná se o ikonickou rozmývanou perokresbu z roku 1801 odborníka na měkkýše Pierra Denyse de Montforta, na níž se z oceánu zvedá obří chobotnice a její chapadla se v ohromných smyčkách ovíjejí okolo tří stěžňů nebohého škuneru. Denys tvrdil, že existují přinejmenším dva druhy obřích chobotnic, z nichž jeden měl prý na svědomí zmizení hned deseti britských válečných lodí, které se záhadně ztratily jisté noci v roce 1782. (K Denysově veřejné ostudě však jeden z přeživších později vypověděl, že je ve skutečnosti smetl hurikán.)

V roce 1830 zveřejnil Alfred Tennyson sonet o monstrózní chobotnici, jejíž „Nespočet polypů své paže k světlu vine / V zelené hloubi stínu zas a zase.“ (překlad z časopisu Interkom, rok 2008, pozn. překl.) A samozřejmě chobotnice sehrála ústřední roli strašlivé Nemesis ve francouzském vědeckofantastickém románu Julese Vernea z roku 1870, Dvacet tisíc mil pod mořem. Přestože se daná chobotnice ve stejnojmenném filmu z roku 1954 stala krakaticí obrovskou, kameraman podvodních scén z prvního snímku z roku 1916, John Williamson, o původním netvorovi řekl toto: „Lidožravý žralok, vražedná barakuda i obludná muréna s jedovými zuby se ve srovnání s chobotnicí náhle jeví jako neškodní, nevinní, přátelští, ba dokonce roztomilí tvorové. Není slov, která by dostatečně výstižně popsala ohavnou hrůzu, již člověk cítí, když na něj z jakéhosi temného tajného úkrytu upírá pohled nemrkající oko chobotnice. […] Sama duše se pod tím pohledem smrskává a čelo orosí studený pot.“

S úmyslem napravit chobotnicím po stoletích očerňování pověst jsem své kamarádce odpověděla: „Příšera? Ale vůbec ne!“ Slovníkové definice „příšery“ shodně uvádějí přívlastky jako velká, ohyzdná nebo budící děs. Mně ale Athéna připadala krásná a mírná jako anděl. Dokonce i to „velká“ není v případě chobotnic jednoznačné. Ani největší druh chobotnice — s příznačným jménem chobotnice velká — už není tak velký, jak býval. Kdysi možná existovaly chobotnice s rozpětím chapadel 50 metrů. Nicméně nejrozložitější chobotnice zaznamenaná v Guinessově knize rekordů vážila přibližně 136 kilogramů a pyšnila se rozpětím ramen 10 metrů. Ještě těžší chobotnice chycená v roce 1945 u pobřeží kalifornské Santa Barbary prý vážila skoro 183 kilogramů; naneštěstí fotografie daného tvora, vedle něhož pro srovnání stojí člověk, naznačuje, že na délku měřila pouhých 6 až 7 metrů. Ani tihle současní kolosové se ovšem nevyrovnají svým blízkým příbuzným z kmene měkkýšů, kalmarům. Nedávno chycený exemplář kalmara Hamiltonova, který vylovila novozélandská rybářská loď poblíž Antarktidy, vážil skoro půl tuny a měřil více než 10 metrů. Dnešní monstrofilové si nicméně stýskají, že ty největší chobotnice byly odchyceny už před více než půl stoletím.

Když jsem Jody popisovala Athénin půvab, něžnost a očividnou přátelskost, tvářila se pochybovačně. Obří slizký hlavonožec pokrytý přísavkami pro ni zkrátka představoval obludu. „Hele,“ změnila jsem taktiku, „a co je na příšerách vlastně špatného?“

Pro nestvůry jsem totiž vždy měla slabost. Už jako dítě jsem fandila spíš Godzille a King Kongovi než lidem, kteří se je snažili zabít. Připadalo mi, že ty obludy byly podrážděné právem. Nikdo by neměl dobrou náladu, kdyby ho ze spánku vytrhl jaderný výbuch, takže jsem naprosto chápala, proč byla Godzilla naštvaná. A co se týče King Konga, málokdo mu mohl mít za zlé, že ho přitahovala krásná Fay Wrayová. (I když její neustálé ječení by nakonec odradilo asi každého, kdo nemá gorilí trpělivost.)

Když se na věc podíváte z pohledu příšer, vše, co dělají, najednou dává smysl. Vtip je v tom naučit se myslet jako ony.

***

Po našem objetí Athéna odplavala do svého doupěte a já vratce zdolala tři schůdky zpátky na zem. Na chvíli jsem zůstala stát a snažila se vzpamatovat. Zvládla jsem ze sebe vypravit jediné slovo: „Páni.“

„To, jak ti ukázala hlavu, se normálně nestává,“ poznamenal Scott. „Dost mě to překvapilo.“ Pověděl mi, že předchozí dvě chobotnice, které v akváriu žily, Truman a před ním George, k návštěvníkovi natáhly chapadla — ale hlavou se držely dál.

Athénino chování bylo obzvlášť překvapivé vzhledem k jejímu charakteru. Truman a George byli flegmatičtí pohodáři, zatímco Athéna si své jméno řecké bohyně války a strategie skutečně zasloužila. Patřila k velice živým chobotnicím: Aktivně se zajímala o své okolí a rychle ji něco nadchlo, což se projevovalo tím, že zrudla a na kůži jí vyskákaly hrbolky.

Chobotnice mají velmi různorodé osobnosti. Často se to promítá do jmen, která jim ošetřovatelé dávají. V Seattleském akváriu jednu chobotnici velkou pojmenovali Emily Dickinsonová, protože byla tak plachá, že se ve své nádrži po většinu času schovávala za pozadím z kamenů a mořských rostlin. Veřejnost ji tím pádem zahlédla jen opravdu vzácně. Nakonec byla vypuštěna zpět do Pugetova zálivu, odkud původně pocházela. Jinou chobotnici pokřtili na Leisure Suit Larry (podle nenechavého sukničkáře z počítačové hry): Jakmile od sebe ošetřovatel nebo ošetřovatelka odlepili jedno jeho pátravé chapadlo, už na sobě měli dvě jiná. A třetí chobotnice si vysloužila jméno Lucretia McEvil jako zdivočelá dívka ze stejnojmenné písně, protože neustále rozebírala na kusy vše, co ve své nádrži našla.

Chobotnice si zároveň uvědomují, že i lidé jsou různí. Některé si tudíž oblíbí a jiné nemohou vystát. A k těm, které znají a kterým důvěřují, se chovají odlišně. George, který se měl před cizími návštěvníky na pozoru, byl ve společnosti svého ošetřovatele, zkušeného akvaristy Billa Murphyho, uvolněný a přátelský. Než jsem sem přišla, zhlédla jsem na YouTube kanálu akvária video z roku 2007, které blízký vztah oněch dvou jasně dokazuje. George se tam ve své nádrži vznáší na hladině, jemně Billa ochutnává přísavkami a vysoký štíhlý akvarista se k němu sklání, hladí ho a drbá. „Považuju ho za přítele,“ říká Bill na kameru, zatímco prsty Georgovi přejíždí po hlavě, „protože si s ním spoustu času hraju, starám se o něj a vídám ho každý den. Pro někoho jsou chobotnice strašidelné a slizké,“ dodává, „ale já je mám moc rád. Vlastně jsou v určitých ohledech úplně jako psi. Když ho hladím po hlavě nebo drbu na čele, nemůže se toho nabažit.“ Chobotnici netrvá dlouho přijít na to, kdo s ní má dobré úmysly.

V jedné studii vystavil biolog Roland Anderson ze Seattleského akvária osm chobotnic velkých dvěma neznámým lidem oblečeným v totožných modrých akvaristických kombinézách. Jeden z nich chobotnice krmil, druhý je od sebe odstrkoval štětinatou tyčí. Za týden se už většina chobotnic, jakmile ty dva spatřily — pouhým okem z vody, aniž se jich dotkly nebo je ochutnaly —, rovnou přesouvala ke krmiči a pryč od člověka s tyčí. Občas dokonce některá chobotnice osobu s ježatou tyčí postříkala vodou ze své nálevky: Trubice ústící na boku hlavy, pomocí níž se živočich v moři tryskovým pohonem odtlačuje vpřed.

Někdy se stane, že se určité chobotnici někdo konkrétní nezamlouvá. Když v Seattleském akváriu jistá bioložka přicházela v noci na kontrolu jinak přátelské chobotnice, pokaždé ji přivítal proud nepříjemně studené slané vody. Ta chobotnice kropila jen a pouze ji. Divoké chobotnice nálevku používají nejen k pohybu vpřed, ale také k odpuzení toho, co se jim nepozdává, asi jako když sněžnou frézou odklízíte sníh z chodníku. Danou chobotnici možná obtěžovala baterka, kterou si bioložka v noci svítila na práci. Jedné dobrovolnici se v Akváriu New England dostávalo stejného zacházení od Trumana: Jakmile ji uviděl, s železnou pravidelností ji postříkal slanou vodou. Dobrovolnice po čase pozici v akváriu opustila a šla na univerzitu. Po dlouhých měsících se vrátila na návštěvu. Truman — který v mezidobí nikoho nepocákal — ji opět okamžitě promočil skrznaskrz.

Představa, že chobotnice mají myšlenky, pocity a osobnost, některé vědce a filozofy dráždí. Teprve nedávno výzkumníci připustili, že šimpanzi, kteří nám jsou tak blízko, že si můžeme navzájem darovat krev, nejspíš disponují myslí. Teze francouzského filozofa René Descarta z roku 1637, že pouze lidé mohou myslet (a tudíž pouze lidé existují v morálním světě — „Je pense, donc je suis“), v moderní vědě stále natolik převládá, že i Jane Goodallová, jedna z nejznámějších vědkyň na světě, se celých dvacet let neodvážila publikovat některé své nejzajímavější poznatky z pozorování divokých šimpanzů. Během svého rozsáhlého výzkumu v rezervaci Gombe Stream v Tanzanii mnohokrát zaznamenala případ, kdy se divocí šimpanzi úmyslně oklamávali, například potlačením pudového volání, aby se ostatní nedozvěděli o čerstvě nalezené pochoutce. Zveřejnění svých objevů odkládala tak dlouho z obavy, že ji ostatní výzkumníci nařknou z antropomorfizace — projektování „lidských“ vlastností — jejích předmětů zájmu, což se v zoologii pokládá za smrtelný hřích. Mluvila jsem i s dalšími vědci z Gombe, kteří si svá zjištění ze sedmdesátých let stále ještě nechávají pro sebe, jelikož mají strach, že jim kolegové nebudou věřit.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA PRVNÍ

Athéna

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ