Ivana Havranová

Matky

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Havranová, 2020

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2020

Design © Marta Blehová, 2020

830. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0401-5 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0402-2 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0403-9 (ePub)

1.

Hrboľatou cestou sa preháňali pomalé autá, sem-tam zadupotali kone. Vo vozoch posedávali sedliaci, vracajúci sa z mestského trhu. Vo vačkoch hrubých, pichľavých gatí rolky papierových peňazí, v tvárach únavu. Slnko sa ešte iba obracalo na druhý bok, keď vstávali z teplých postelí, aby nakládli do vozov všetko, čo v meste potrebovali predať. Hydinu aj krumple, zeleninu aj malé prasiatka. Za peniaze nakúpili soľ a cukor, niektorí aj múku.

Ulibinka pozerala cez oblok na všetko, čo sa hýbalo. Nocou rozstrapatené dlhé čierne vlasy zakrývali plecia, oči tmavé ani úrodná zem šteklilo prichádzajúce ráno. Hlávku vložila do dlaní a lakťami opretá o parapet skúmala, čo všetko možno za oblokom vidieť. Päťročné dievčatko nevyrušovalo nikoho. Bratia spali vo vedľajšej izbe, jej, ako malej princeznej, prináležala komnata celá. Na druhej strany cesty zbadala unaveného starého psa. Chodník zametal chvostom, čakal na svojho pána. Starý pastier Jano sa objaví už čo chvíľu, aby sa spolu s kravami vybrali na lúky. Tam hore, na Molitorovec, kde rástla najsladšia tráva.

Dievčatko s noštekom prilepeným o sklo zvedavo pozeralo, či sa pes nestratí, či nezabehne k Váhu, alebo rovno na pašu. Avšak, čakalo by nadarmo. Azor bol oddaný, verný a pastierovi Janovi by neušiel ani za celý svet. Hoci často dostal bičíkom po chrbte, držal sa pri zablchavenom mužovi, akoby mu bol otec. Sadol si k drevenej bráne a vyčkával na celé stádo, ktoré deň čo deň strážil. Cestou na lúku i tam. Pretože kravy mali niekedy chuť ukrývať sa v kroví, líhať si pod šípy či driene a naplašiť pastiera. Ani si nechcel predstaviť, čo by gazda urobil, ak by sa niektorá z nich stratila. Možno by starca zahlušil lopatou. Napokon, nie raz dostal palicou bitku ani zlý, neposlušný syn.

Ulibinke začali klipkať oči, ráno sa ešte stále iba predieralo nocou. Bosými nôžkami sa radšej odšuchtala do postele a malé tielko sa stratilo pod veľkou duchnou. Skôr než by stačila narátať do desať, znovu zaspala.

Z kuchyne sa ozývalo hrkotanie kovového riadu, babička pripravovala deťom raňajky. Mamička nemohla, pracovala v Tatrách a domov sa vracala iba každý druhý víkend. Deti vyrastali pri starých rodičoch a nesťažovali si. Deduško s fajkou v ústach a v klobúku na hlave učil Lacinka aj Janka všetky možné kúzla sveta, Ulibinku zase rozmaznával. Dovolil dievčatku všetko, čo mali chlapci zakázané. Nesťažovali sa však. Malú sestru by najradšej nosili na rukách. Chránili každý jej krok, ak vyšla z dvora na ulicu, jeden z nich hneď vybehol za dievčatkom. Dom stál takmer hneď vedľa cesty, delil ho od nej iba úzky chodník. Nešťastie sa mohlo stať raz-dva.

Chlapci vbehli do sestrinej izby a vrhli sa na posteľ. Sedemročný Laci a deväťročný Jany dievčatko ráno čo ráno budili, a to veru celkom netradične. S krikom ako Indiáni skočili na perinu a malá princezná sa každé ráno preľakla tak, že si niekedy aj cvrkla do nohavičiek. A potom s plačom utekala za babičkou, aby sa od hanby ukryla do jej fertuchy. Zamotala sa do širokej zástery a objala babičkinu nohu. Vtedy ju nik nevidel. Schovaná lepšie ako minca v peňaženke.

Sadla si na posteľ, konečne roztvorila veľké oči dokorán a zakričala: To sa povie! Zase ste ma vyľakali! Laci s Jankom sa rozosmiali tak srdečne, že v ich smiechu zanikol ruch hlavnej ulice. Domom sa niesla veselosť detí a babička s deduškom sa usmievali popod fúzy. Čo ako neboli spokojní s matkou detí a jej rozhodnutím odísť hore na Slovensko za prácou, život s tromi vnúčencami im prinášal veľkú radosť. Vrátili sa do čias detstva, vrátili sa do rokov, keď sa sami správali podobne.

Raňajky! zakričala babička pozerajúc smerom do Ulibinkinej izby a upravila si na hlave tmavú šatku. Potom z bochníka chleba odkrojila tri veľké krajce, natrela ich maslom, položila na ne kusy čerstvého bieleho syra a každému z detí pripravila teplé mlieko s medom. Niekedy v nedeľu varila kakao a zavčasu ráno piekla makový závin plný sladkých hrozienok. Vtedy deti ani nedýchali. Tak veľmi sa tešili na raňajky!

Prvá pribehla dievčinka v dlhej nočnej košieľke. Zamotávali sa jej do nej nôžky, mala čo robiť, aby sa neroztiahla na drevenej dlážke v kuchyni. Chlapci však veľmi nemeškali. A o malú chvíľu všetci traja sedeli vzorne na stoličkách a napchávali sa prvým jedlom dňa.

Vy dvaja sa potom pripravte do školy a Ulibinka pôjde von s Odetou, oznámila babička denný plán a Laci s Jankom trochu, tak v dobrom, závideli sestre.

A nemôžeme ísť aj my? Veď by sme poslúchali, škamrali a babička nechápala, čo vlastne chcú.

Veď chodíte predsa do školy! Ste školáci, akože pôjdete von? Musíte sa učiť! To by teda vyzeralo, keby sa školáci premávali predpoludním po meste! Alebo pri Váhu. To by ste sa nenaučili čítať, ani písať a vyrástli by z vás nemúdre deti! vysvetľovala obom. Tí nadutí rýchlo doraňajkovali a vrhli sa na lavór s teplou vodou. Poumývali si tváre, uši, kefkami vydrhli zuby a vrátili sa do svojej izby poobliekať sa.

A poslúchajte pani učiteľku, kričala za vnukmi babička, keď vychádzali z domu.

Po dvore sa motali sliepky, dve kačice a niekoľko moriek. Ulibinka dostala misku so zrnom a musela nakŕmiť hydinu. Vybehla teda ešte v nočnej košieľke a bosá... Do neveľkého ohradeného dvorčeka však nevošla. Už koľkokrát vošla! A na malých podošvách si odniesla prilepený slepačí trus. Plakala od zhnusenia a babička nemohla dieťa upokojiť za ten svet. Krútila sa, revala, strkala nohy do lavóra a radšej sa ich ani nedotkla. Poumýval ich deduško. Často teda zostala stáť v otvorenej bránke a sliepky volala k sebe: Na pipiny! Na pipiny! a hádzala na zem za malé hrste zrna. Potom bránku zatvorila, otočila sa a utekala dnu, aby sa umyla a obliekla.

Neveľký domec stál v centre mesta a hoci sa popod jeho oblokmi ťahala cesta, za domom mali kúsok dvora aj záhrady. Nuž... Nič veľké, napokon, mestské dvory nikdy nemali dostatok miesta, zavadzali im tie susedné. Rodina však bola spokojná. Vypestovali si trochu mrkvy, petržlenu, babička dokázala vypestovať aj reďkovky a cibuľku. A jediný strom, čo rástol v strede dvora, dával deťom jablká a v lete všetkým príjemný tieň.

Bol posledný mesiac školského roku, deti sa pomaly chystali na prázdniny. Úroda v záhradke dozrievala, babička sa hrabala v hline každý boží deň. Raz vytrhla burinu, inokedy popolievala záhony, pozberala z listov škodcov. A Ulibinka sa snažila tiež. Hoci ju domáca pomocníčka Odeta brávala na prechádzky popri Váhu až kamsi k Bielej vode, záhradu mala radšej. Hodiny vysedávala v tráve, rozprávala sa s lienkami, včelami, zaháňala osy, pozorovala vrabce a neskôr v jeseni sýkorky. Slnko jej pohládzalo hlávku, detské oči žmurkali od zlatistých lúčov, slzili. Ak sa Ulibinka pustila do zábavy v záhrade, babička mala aj hodinu – dve pokoj. Nemusela sa o dievčatko strachovať, nemusela ju ustavične kontrolovať.

Aha, aké mám krásne listy, natŕčala rúčku s kyticou jabloňových, púpavových a fazuľových listov smerom k domu. Babička mala v kuchyni kopec roboty, ale pre istotu sa stále usmievala. Nepotrebovala vidieť zábavku dievčatka. Nechcela však, aby si myslelo, že ju nezaujíma. A úsmev, ten vždy pôsobí ako prejav veľkého záujmu i pochvaly.

Keď staršia žena vložila do veľkého hrnca s vodou dve hrste suchej fazule a za hrsť na kocky pokrájanej zeleniny, všetko posolila, ešte raz pomiešala drevenou varechou, do sporáka priložila dve tenšie polienka a pobrala sa pripraviť do koša bielizeň na pranie. Nemala jej veru málo. Ak sa jej podarilo prať do týždňa iba dva razy, bola šťastná, ani čo by jej darovali niekoľko hodín voľného času. Laci aj Janko oblečenie veľmi nešetrili. Naháňali sa po poliach, niekedy len tak, s kamarátmi, inokedy hľadali poklady a vtedy našla hlinu aj v dierkach gombíkov na košeliach a nohavíc. Sedela si tam, ani čo by inde nikdy nebola.

Odeta, postráž obed! Idem na Váh prať a beriem aj Ulibinku, zakričala na dvor netušiac, kde sa pomocníčka v domácnosti práve usalašila. Niekedy zašla do šopy, aby sa vyhla pohľadom gazdinej. Ak sa totiž na ňu pozrela, hneď vedela, čo by Odeta mala práve teraz robiť! Hneď našla jemne slabomyseľnej žene novú prácu! Potom s košom plným všetkého možného ešte zakričala na vnučku, tá sa chytila sukne starej ženy a obe sa pobrali k vode, čo vytiahla z handier všetku nečistotu. Babička šla rovno k miestu, ktoré dobre poznala. Napokon, právala tam celé veky a rovnako i jej matka. Na rovné kamene postavila kôš, zobrala rumpeľ. Ako prvú namočila Laciho košeľu a takú mokrú, až z nej potokom tiekla voda, vyšúchala mydlom, poriadne vydrhla o kovovú vlnovku. Košeľu ešte raz namočila, vypláchala, vyžmýkala a hodila na druhú stranu koša. Miesto pre vyprané kusy.

Voda hučala len jemne, oveľa horšie to bývalo na jar, keď unášala veľké topiace sa ľadové kryhy. Vtedy by človek nepočul vlastného slova. V jednej chvíli sa babičke zazdalo, že niekto čudne vzlyká. Obzrela sa za seba a zbadala dievčatko sedieť na veľkej kope mraveniska. Tíško vzlykalo bolesťou štípancov červenej chrobače s ostrými zubami a nedokázalo vstať. Žena rýchlo pustila Janyho parádne nohavice do školy a utekala za Ulibinkou. Tá sa triasla strachom, bezbrannosťou. Schmatla dievčatko a zobrala ho na ruky. Po jej tielku sa prechádzalo množstvo drobných mravcov, najviacej sa ich usadilo na malom zadočku. Babička zaútočila na násilníkov silnou dlaňou a snažila sa všetkých čo najrýchlejšie zhodiť na zem. Štípali, bránili sa... Na koži dieťaťa sa tvorili červené škvrny, jemné opuchy a Ulibinka žalostne nariekala. Babička celkom zabudla na bielizeň. Utekala s deckom k lekárovi, nebola si istá, či sa mravce nedostali aj dnu, do detského tela. Po tvári vnučky stekali slzy, rozpálené líca boli ani natreté červeňou.

Vtrhla do nemocnice a položila dievčatko na posteľ, potiahnutú bielou plachtou. Lekár nevedel, o čo ide a najskôr chcel ženu poriadne vyhrešiť. Nedovoľoval mu to však rešpekt, ktorý k starej rodine tohto mesta mal. Pozeral na malú a len veľmi ťažko rozumel tomu, čo babička rozrušene bľabotala.

Sedela na mravenisku, urobte niečo, pán doktor, povedala na záver monológu a lekár konečne pochopil. Dievčatku pozorne skontroloval všetky otvory tela, a keď pri vchode do ľavého ucha našiel jedného zmäteného mravca, zobral dlhú pinzetu a potvorku vybral.

Mala by byť v poriadku, pani Molitorisová, povedal napokon a odovzdal vystrašenú pacientku babičke.

Och, ďakujem pekne. Chvíľu som sa na ňu nepozerala a hneď toto! Tá moja dcéra by mi dala, kedy sa stalo niečo vážne, zavzlykala žena po šesťdesiatke a znovu si zobrala vnučku na ruky. Z hlavy sa jej zošuchla šatka, no vôbec ju to netrápilo. Pobrali sa z ordinácie lekára, ktorého poznali roky, nazad k Váhu.

Vidíš, čo si urobila? Nechala som pri vode všetku bielizeň a ak ju nezobrala voda, mohol veci niekto ukradnúť, povedala s jemnou výčitkou a hneď si pomyslela na žobráka Ščefa, ktorý sa túlal ulicami mesta a bral, čo videl. Nechcela nikoho krivo obviňovať, no pomyslela veru na neho. Ospravedlnila sa Bohu za krivdu, ktorej sa na chudákovi možno dopustila a už aj zamierila domov. V jednej chvíli sa totiž rozhodla zaniesť Ulibinku radšej domov.

Vošla do kuchyne a už to aj zacítila.

Odeta, mlieko ci kypí, zakričala tentoraz poriadne najedovane, položila decko na lavičku pri sporáku, zdrapila do ruky handru, posunula smaltovaný hrniec s mliekom nabok a horúcu platňu poriadne vyutierala. Do kuchyne konečne dobehla slúžka. Vystresovaná pozrela na gazdinú a ticho povedala: Nehnevajú sa! Tam som sa zabudla, pri kukurici.

Veď dobre, ale keď dáš variť mlieko, nemôžeš odísť z kuchyne! napomenula ženu zaostalú, retardovanú, ktorú si zobrali za pomocníčku, aby neupadla do úplnej chudoby. Sirota, s ktorou bolo často aj veľké trápenie. Máš šťastie, že tu nie je gazda, postrašila bytosť, ktorá mala vlani tridsať rokov. Všetko som nechala pri Váhu a utekala s Ulibinkou k doktorovi. Daj teraz na ňu pozor, nech zase niekde niečo nevyparatí. Idem doprať. Ak nám kôš niekto neukradol, oznámila, pohladila dievčatko po líci, usmiala sa naň a pobrala sa k rieke. Už z diaľky videla, že z jednej strany prichádza ku košu postava. Bol to on. Ščefo z Klieštiny.

Len to pekne nechaj na pokoji, Ščefo! zakričala pre istotu, ak by náhodou došla do cieľa druhá. To je moje prádlo!

Šak ja nič, gazdiná. Len reku, ak to nikomu nepatrí, mne sa zíde!

Sú to samé detské veci, ale zajtra za zastav u nás, niečo ti dám. Po mužovi. Hoci teda Ščefo, v lete toho veľa nepotrebuješ. Skôr by si sa mal poriadne vykúpať, usmiala sa na muža. V meste nikto nevedel, koľko mal rokov. Zarastená tvár, dlhá brada, vlasy po plecia a len také švonce. Kabátisko po zem, smradľavé, zafľakované, ani mu poriadne spod neho nebolo vidno bagandže.

Ani som dnes nejedol, gazdiná. Keby som sa vykúpal, môžem prísť aj dnes? By som si niečo zajedol a vypil... Oči prosili, ústa sa usmievali. Len tak opatrne, aby gazdinú veľmi nenahneval.

Dobre, ja poperiem a ty, vydrhnutý a čistý, pred večerom príď. Nachystám ti polievku aj kus mäsa. Fazuľovú máš rád?

Jáj, moja! Najradšej! Fazuľovú najradšej, vytešoval sa ani dieťa s dreveným koníkom v rukách. Babička skontrolovala bielizeň, a keď zistila, že voda zobrala iba Jankove nohavice, odľahlo jej. Váh síce veľmi nehundral, no voda sa prudko valila dole a keby vyšplechla na breh, isto by sebou zobrala aj dačo inšie. Ľahučké Ulibinkine šaty, bielizeň...

Keď doprala, slnko sa pohojdávalo nad horou Lachovec a pobádalo ženu k rýchlej chôdzi. Čo všetko musela stihnúť, kým prídu chlapci zo školy a muž Ondrej z trenčianskych trhov!

Už som doma! zakričala a dodala: Odeta, povešaj všetko von, na dvor. Možno to do večera aj uschne! a položila ťažký kôš na peň, čo Ondrej používal na rúbanie dreva. A ako Ulibinka?

Dobre, babička! Mravčeky sú všetky preč! chválilo sa veselo dievčatko a škriabalo si stehno. Fľaky po mravcoch zostali.

Na noc ti všetky červené pľuzgieriky natriem kyslou smotánkou a ráno už budeš celkom ako nová, smiala sa a dievčatko s ňou. Iba Odeta gánila.

Čo je? Čo gániš?

Ako sa to mohlo stať? Gazdiná, nedávali ste na dievča dobrý pozor, vyšla zo siroty výčitka a babičke sa zdalo, že zle počuje.

No tak teda dobre, Odeta. Na budúce pôjdeš prať ty. Chcela som ťa odbremeniť a ty takto... Nehanbíš sa?

Pomocníčka sklopila oči, no babička videla, že najradšej by povedala ešte viac. Veľmi milovala Ulibinku. Aj chlapcov, to tiež, ale malé dievčatko brala ako svoju sestru. Obskakovala ju, rozmaznávala a ak jej aj Laci či Janko niečo nechtiac pri hre urobili, poriadne im vyčistila žalúdky.

No a pred večerom si príde Ščefo po jedlo. Nachystaj mu aj nejaké staré šatstvo po gazdovi. A už sa o Ulibinku neboj. Je v poriadku... upokojovala ju gazdiná.

Dobre, dobre, len aby sa to ešte niekedy nestalo! hundrala popod nos a nad hornou perou sa jej roztancovali jemné čierne chĺpky.

Keď hodiny na evanjelickom kostole odbíjali pol druhej, vrátili sa zo školy aj chlapci. Babička obom naložila do taniera polievku, keď dojedli, dostali po dvoch parených buchtách. Vrch posypala makom, poliala maslom a sadla si vedľa vnučky, aby sa pozerala, s akou chuťou chlapci jedia. Dievčatko už malo plné bruško a hneď, ako skončil obed, odcupkalo do svojej izbičky, aby sa uložilo na popoludňajší odpočinok.

A vy dvaja... Môžete ísť von. Preobliecť a šup, šup! Vyvetrať sa. O pol štvrtej však prídete domov. Robiť si úlohy a pripraviť sa do školy, zavelila babička prísne. Chlapcom to však neprekážalo. Boli šťastní, že najskôr zábava, potom povinnosti. Keď sa stratili aj z dvora, babička si konečne urobila šálku dobrej čiernej kávy, čo dcéra Julianka nosila z Tatier a sadla si na dvor. Najskôr pozerala na ulicu, pomedzi škáry na drevenom plote videla viac koní ako áut. Záhrada však poskytovala krajší pohľad. Na jej samom konci, od susedov, prevísali konáre sliviek, niekedy sa stalo, že napadali na hriadky zemiakov a babička vtedy varila slivkové gule. Nechválila sa, odkiaľ má slivky, deti by vytárali aj to, čo sa nestalo. Potichu nazbierala do fertuchy a odniesla na kuchynský stôl. Niekedy sa podarilo aj dvadsať, inokedy oveľa menej. Vtedy musela na obed dorábať ešte šúľance. Každý ich ľúbil! S makom a maslom! Ale našúľať toľko malých valčekov bolo za trest.

Vietor rozhojdal konáre všetkých okolitých stromov, akoby mali za úlohu ovievať okolitý svet. Popíjala kávu, myslela na deti, na Ondreja. Do večera by sa mal vrátiť domov. A ešte myslela na lúky a horu pod Čiernou skalou. Volali ich Molitorovec. Patril Ondrejovým predkom ešte z čias Jána Amosa Komenského. Jeho dcéra Dorotka dostala taký vzácny svadobný dar, keď sa vydala za farára Janka Molitorisa a usadili sa v meste. Medzi smrekmi a borovicami neskôr postavili náramný dom, vykopali studničku s vodou čistejšou ako krištáľ a žili život plný lásky. Jedného dňa však prišiel podpaľač a farárovi i jeho žene Dorotke zhorel všetok majetok. Už nikdy pod skalou nepostavili ani len chatku. Ani len búdu. S nostalgiou rozprávali tento príbeh z generácie na generáciu a všetci Molitorovci pozerali na lúku aj les pod skalou s očami plnými sĺz.

Ani sa nenazdala a vrátili sa chlapci.

Babička, babička! Mám roztrhanú košeľu, kričal z plných pľúc najmladší Laci a ukazoval rozdrapený rukáv. Visel iba na niekoľkých nitiach, na koži chlapca sa tiahla dlhá, avšak tenká krvavá rana.

Čo sa stalo? Čo si robil? Poďme dnu, vyčistím ti to, pozerala na rozdrapenú kožu a mala pocit, že deň len tak ľahko neskončí. Bože, čo sa ešte dnes stane, premýšľala a už aj ťahala decko do kuchyne. Nad lavórom mu ranu umyla čistou vodou, poriadne vyutierala, zo skrinky vybrala jódovú tinktúru, ranu natrela a košeľu z chlapca stiahla.

Dnes máme samú škodu, povedala, akoby to chlapca zaujímalo. Ešte mi aj voda zobrala Jankove nohavice. Keď som prala, posťažovala sa vnukovi.

A čo si ich poriadne nedržala? Há? Čo teraz? Čo bude Janko mať? spravodlivo sa rozhorčoval chlapec s telíčkom ani o dva roky mladší.

No musím kúpiť nové! Deduško sa veru nepoteší! Ani vaša mamička, odvetila. Lackova tvár sa skrčila do nespokojného úškrnu, veľké čierne oči akoby stratili iskru. Všetky vnúčence mali oči, ani čo by sa ich dotkla najčernejšia noc.

Netvár sa tak! Jedny nohavice hádam nie sú nijaké veľké nešťastie.

A ako sa to stalo? nechápal chlapec. Hoc i malý, rozum mal bystrý ako veľký, múdry chlap.

Odeta vám nepovedala? Ulibinka si pri Váhu, keď som prala, sadla do mraveniska a musela som s ňou utekať k doktorovi. Tak som sa zľakla, že mi z ruky na zem vypadli nohavice a vlna ich zrejme odniesla až niekam hen, ku Žiline! No hlavná vec, že vaša sestra je v poriadku. Čo tam po nohaviciach!

Počkaj, babička. Ulibinka si sadla do mraveniska? A prečo? Kto dával na ňu pozor? vyšlo z chlapca tak, ani čo by babičku súdil.

No ja! Lenže som aj oprala! Bola to len chvíľa, čo som na ňu nepozerala! začala chlapcovi vysvetľovať, čo znelo ako ospravedlňovanie. A aj sa vinná cítila.

Nemala si prať, mala si radšej dávať pozor! Prečo neprala Odeta?

Počúvaj, Lacinko! Hádam ma nevyšetruješ?! Odeta neprala, prala som ja. Ulibinka je v poriadku a to je veľké šťastie. Už sa tým netráp, povedala ráznejšie, aby chlapec pochopil, kto je tu dospelý.

No, aby si vedela, nepáči sa mi to. Mohla si oprať teraz, keď sme už doma zo školy! Strážili by sme sestru! A určite lepšie ako ty!

A už dosť! Nezdá sa ti, že hubuješ? Že si trochu drzý? Takto sa rozpráva s babičkou? Há? zvýšila hlas, avšak plná výčitiek sa radšej pobrala von. Obleč si niečo iné. Také, čo nosíš doma, zakričala otvárajúc dvere na dvor.

Lacko otvoril skriňu a siahol na najstaršiu košeľu, akú mal. Obliekol sa a potichu vošiel do sestrinej izby. Ležala na boku prikrytá perinou, čielko zarosené kvapkami potu a odfukovala, ani čo by sa práve narobila do úmoru.

2.

Čím deti viac rástli, tým sa im zdala hora nad mestom nižšia. A Kozí vŕšok na druhej strane Váhu sa medzi vysokými borovicami a smrekmi stratil celkom. Už z neho vykúkal iba koniec, špic, vrcholec. Ulibinka darmo premýšľala, prečo sa neveľký kopec volá práve Kozí vŕšok.

Prečo? Prečo sa tak volá? nevydržala jedného slnečného dňa, pozerajúc na kus prírody, kde nikdy nebola a spýtala sa babičky.

Úha! Počkaj, musím si spomenúť, zľakla sa stará žena, pretože takúto otázku si nekládla ani ako dieťa. Takže odpoveď nepoznala. Mohla však tušiť. Všetky miesta navôkol opriadli predkovia množstvom ľudovej fantázie, príbehov.

No preto je Kozí, lebo voľakedy dávno naň chodieval pásť kozy pastier z dediny pod horou a jedného dňa sa mu zjavila krásna dievčina. Avšak... Od polovičky tela dole bola kozou a povedala: Ak ma úprimne pobozkáš, kozí pastier, premením sa na princeznú a ty sa budeš mať kráľovsky až do konca života. Pastier však bozk odmietol, miloval dievčinu z dediny a zdalo sa mu čudné bozkávať cudziu ženokozu. Aj ak šlo o odkliatie. Polovičná krásavica, polovičná koza najskôr čakala, že sa pastier napokon pre bozk rozhodne, no ako utekali minúty, strácala nádej. Až sa v jednej chvíli pred očami mladého pastiera premenila na kopec. Na jeho vrcholci sa usadila obrovská biela skala, pod ňou sa otvorila diera do zeme, tmavá jaskyňa. Pastier sa preľakol, no niečo ho ťahalo ku skale. Podišiel teda bližšie a počul: A zapamätaj si! Už navždy zostanem kozím vŕškom, už nikdy sa nepremením na princeznú. A ty budeš z toho navždy nešťastný. A odvtedy je kopec Kozím vŕškom, Ulibinka, dokončila práve vymyslenú povesť babička a vydýchla si. Mala to s vnúčencami ťažké. Vyrastali bez mamy, bez otca... Našťastie sa starí rodičia cítili celkom pri sile a mohli dať deťom všetko, čo potrebovali. Najdôležitejšia však bola výchova. Dobrá výchova. Babička a deduško túžili, aby z chlapcov aj dievčatka vyrástli slušní a dobrí ľudia, túžili, aby z nich v živote niečo bolo. K deťom sa správali láskavo, avšak prísne. Iba málokedy odpustili prešľap, chybu, zlé správanie. Babička si uvedomovala, že sa stala vlastne matkou vlastných vnúčat. Otec zostal v Pešti, matka Juliana cítila zodpovednosť postarať sa o deti aspoň materiálne. Aby im nič nechýbalo, aby nepociťovali nedostatok. Zamestnala sa v Tatrách ako hospodárka hotelov, mala na to vzdelanie aj schopnosti. Pracovala v niekoľkých zariadeniach súčasne, posielala deťom peniaze a prichádzala za nimi na tri dni v mesiaci.

Moderná, nakrátko ostrihaná mladá žena nepociťovala únavu z práce, ktorú robila bez ohľadu na čas. Ak aj deň končil, Juliana mala vždy čo robiť. Chýbala jej však láska muža, ktorého milovala, s ktorým žila v Pešti. Nebol to šťastný vzťah. Aj napriek tomu, že sa z neho narodili deti. Jedného rána pricestovali do mesta Julianini rodičia, zbalili dcéru aj deti, dovolili nešťastnej sa len tak, obyčajne rozlúčiť s milým a všetkých dopratali na rodné Slovensko. Do Horných Uhier. Juliana síce protestovala, bránila sa, no počúvať rodičov prikazovali božie zákony, podvolila sa teda. Do vlaku nastupovala s veľkým nárekom, deti vôkol mladej matky vrieskali tiež, ich otec odchodu svojej rodiny zabrániť nemohol. Čo ako bol slávnym architektom a o peniaze núdzu nemal, Julianiným rodičom to nestačilo.

Keď už všetci stáli na prahu domca v neveľkom meste, Juliana pochopila situáciu a konečne si uvedomila, že pre jej deti aj pre ňu samotnú nastávajú celkom iné časy. Nijaké prechádzky širokými bulvármi Pešti, nijaké vychádzky do parku, do cukrární, nijaké divadlá, koncerty. V meste, kde sa narodila, mohla o tom všetkom akurát snívať.

Ak tu zostanem, zadusím sa malosťou, mamička, opakovala donekonečna, až jedného dňa oznámila, že si našla miesto v tatranských hoteloch a odchádza zarábať pre deti peniaze.

Babičke vtedy padol zo srdca kameň väčší, ako trónil na Kozom vŕšku. Vedela, že musí dcéru priviesť domov, vedela, že deti niečo stoja, ale vôbec si nevedela predstaviť, odkiaľ na to zoberú peniaze. To málo, čo každý mesiac zarobili, pre všetkých stačiť nemohlo. Takže Juliane v ceste k zárobku nestála. Nuž, a starostlivosť o deti zostala na nej. Ako daň za to, že sa museli vrátiť z veľkého bytu z centra Pešti, že museli opustiť slávneho, zámožného otca.

Malá Ulibinka sa malému mestu nebránila. No Lacko s Jankom sa šťastne netvárili. Narodili sa niekde celkom inde, tam aj vyrastali a teraz toto. Najskôr frflali a ešte o to viac, že od nich odišla matka. Zostali celkom bez rodičov! Veď otca pri sebe tiež nemali. Durdili sa na babičku, na deduška, odúvali líca... Nič však nepomohlo. Až sa napokon zmierili s osudom detí, ktoré nikto nepočúva a začlenili sa do nového, jednoduchého života.

Ale... Povedz, babička. Prečo sme sa museli presťahovať z Pešti sem? nedalo sem-tam Jankovi a kládol otázky, na ktoré starí rodičia len ťažko odpovedali.

Pretože váš ocko nezobral mamičku do kostolíka, aby si ju pred očami Pána Ježiša zobral za manželku. Preto, Janíčko.

No a? To sa musí? Veď bol stále s nami, s mamičkou! Veď bol aj tak náš! oponovalo dieťa.

Keď vyrastieš, pochopíš. Teraz je to pre teba ťažké, odvetil deduško a zobral Janka za ruku, aby spolu priniesli do kuchyne drevo. No čím ďalej o svojej dcére premýšľal, tým sa mu zdalo nespravodlivejšie, že ju vytrhli z náručia milovaného muža. Videl, ako jej pohasli v očiach veselé iskričky, spolu s ňou pociťoval samotu, opustenosť, nedostatok lásky. A robil si výčitky, že takto siahli na jej životné šťastie.

Babička mala v ten deň toľko práce, akoby ani doteraz nič nerobila. Všetko sa jej nakopilo. Blížil sa koniec týždňa, a to presne ten, keď prišla za deťmi aj Julianka. Vždy ju rada prekvapila niečím príjemným! Napríklad, ak sa Ulibinka naučila čítať niektoré písmenka, oznamovala to dcére, ani čo by objavila Ameriku. No a tá híkala, výskala, radovala sa a hneď bežala na poštu telegrafovať správu svojmu milému. Aby vedel, ako jeho deti rastú, ako sa majú k svetu.

A zakúril si aj v izbe? spytovala sa deduška, lebo hoci bol koniec leta, v starom kamennom dome najteplejšie nebolo. Prefukovalo doň aj zo strechy, tá akoby stála vo vzduchu. Širokými škárami sa dnu tlačil studený nočný vzduch a cez povalu sa dostával do izieb. Kuchyňa, to bolo niečo iné. V nej babička denne varila, piekla... O teplo veru núdza nebola. Juliana sa vždy usadila v Ulibinkinej izbe a spali v jednej posteli spolu. Po celý čas pobytu doma. Chlapcom nechala súkromie. Určite by ho narušila viac, ako by si želali. Veď každý večer z ich izby vychádzali smiechoty, vreskoty, krik. Hrali sa aj pohádali...

Zakúrim, neboj sa! Ešte je čas! Veď Julianka príde až podvečer. Stačí, ak škrtnem zápalkou o piatej. Do siedmej sa izba vyhreje, uvidíš. Babička teda muža nechala tak, neoplatilo sa s ním naťahovať. Aj tak si vždy urobil po svojom. Akurát by sa poriadne pohádali, a to veru pred deťmi robiť nechcela. Zašla teda do záhrady nazbierať jablká, čo napadali od susedov rovno na ich trávnik.

Ak padnú k vám, sú vaše, pani suseda, kričala každý rok cez plot Marka Orgoníková. Napokon, malo to logiku, a tak babička priniesla do kuchyne toľko ovocia, že vyšlo nielen na jablkové pité, ale aj na kompót k zajtrajšiemu kuriatku.

Hoci jablkový koláč jedla zo všetkých koláčov najradšej, nerada ho piekla. Maslové cesto sa topilo, lepilo na ruky, musela s ním vždy utekať do chladnej pivnice, aby stuhlo. A veru stalo sa i to, že sa ním nakŕmili nevychované myši. Vysypala teda ovocie na stôl, vybrala najmenšie a najpoškodenejšie kúsky, umyla v lavóre, postrúhala do smaltovanej misky a zamiesila cesto. Tak veľmi sa jej nechcelo babrať sa práve s týmto koláčom... Čo však robiť. Juliana ho zbožňovala a po tom, ako jej vstúpili do života a pretrhli jeho chod, cítila pre to výčitky.

Zo školy sa už vrátil Janko. Zobrala zamiesené cesto a aby s ním nemusela ísť do pivnice, uložila ho do špajze na policu. Aj tam bolo dosť chladno. A v lete sa v nej myši neobjavovali. Teda... Jeden rok áno, to si však spôsobili sami. K plotu od susedov poukladali polená na kúrenie a medzierky medzi nimi sa stali domovom celého kŕdľa malých hlodavcov s dlhými chvostíkmi. Nuž, a keďže dvere do kuchyne boli rovno oproti, presúvali sa s pribúdajúcimi mrazmi do špajze.

Musíme ich vychytať, deduško, vravela pani domu a myslela tým, že túto robotu by mal urobiť starký.

Tak ich vychytaj, usmial sa na ženu zubami jemne poznačenými kazom a odišiel obriadiť malý statok. Babička rýchlo pozbierala po dome všetky klepce na myši, strčila do nich orechy a ráno likvidovala prvý úlovok.

Aha, Ondrej! Chytili sa! A koľké! zvestovala novinu manželovi a ten neveril vlastným očiam. Zo špajze vytiahla klepce s desiatimi myšami. Niektoré pozerali na ľudí umierajúcimi otvorenými očami, iné s labkami hore už o sebe nevedeli, ktovie ako dlho.

Tie ale musia ľúbiť orechy, čo? smiala sa babička tešiac sa z toho, že už v komore nenájde ponahrýzanú zeleninu, ani ovocie. A o zemiakoch sa nechcela ani zmieňovať. Do tých akoby sa púšťali zo všetkých kúskov, uložených v špajze, najradšej.

Čo máme na obed? vyzvedal chlapec a babička ho hnala umyť si ruky.

A mydlom! Lebo ktovie, čo všetko si chytal, Janinko, vravela vážne a Janko vedel, že i prísne. Keď si vyumývaný sadol k stolu, čakala ho paradajková polievka s vajíčkom, po nej plný tanier orechových šúľancov, poliatych rozpusteným maslom.

A mak nemáme, babička? Chcel by som radšej s makom! zafrflal, ale odpovede sa mu nedostalo. Tak sa pustil do jedla.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

1.

2.