Kristína Baluchová

Od Tatier k Dubaju

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Kristína Baluchová, 2020

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2020

Design © Marta Blehová, 2020

831. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0603-3 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0604-0 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0605-7 (ePub)

Motto

Tak krátko trvá láska a tak dlhé je zabúdanie.

(Pablo Neruda: Dnes môžem písať najsmutnejšie verše noci)

Prológ

Otvoril dvere asi po treťom zazvonení. Stál tam v rifliach a svetri, na čele mal trochu zaschnutej krvi.

„Môžem ísť dnu?“ opýtala som sa, no on mlčal. „Prišla som za tebou,“ dodala som, lebo sa mi zdalo, že je nejaký zvláštny. Akoby priveľmi unavený.

„Dnes nie, nie je vhodný čas,“ odvetil pomaly, akoby ho bolelo vyriecť každé to slovo. Zatvoril dvere.

To bolo poslednýkrát, čo sme sa videli.

1.

Ahoj, tati.

Nepíšem Ti kostrbatým písmom.

Nepíšem Ti so strachom, čo si o tomto liste pomyslíš. Vôbec sa mi netrasú ruky. Ani by si nemal šancu to zbadať, ak by som sa náhodou zachvela, lebo nepíšem perom: ľavou rukou sa ťarbavo pohybujem po displeji telefónu, pravou nedokážem ani pohnúť.

O tom, čo sa deje, nemáš ani páru, lebo už si preč tak dlho, až je náročné to vôbec porátať.

Už toľko rokov tu pre mňa nie si. Dúfala som, že môj príbeh sa – na rozdiel od Tvojho – skončí happyendom. Skutočne? Skutočné je len konštatovanie, že už sa Ťa nebojím. Už sa neobávam ničoho. Strácam pud sebazáchovy alebo naozaj umieram. No tak, ako ma nevydesil Tvoj odchod, tak ma nemáta ani vlastná smrť.

Jednotka intenzívnej starostlivosti v Al Zahra Hospital v Dubaji má dobrú reputáciu. Moja izba je odhlučnená od nikdy neutíchajúcej premávky na šesťprúdovej Sheikh Zayed Road, dopravnej tepny tohto mesta a ja vďaka tomu počujem svoj vlastný dych. Skracuje sa, čo neveští nič dobré. Viem to, lebo som sa – rovnako ako Ty – stala lekárkou. Nebudem Ti však o svojom živote rozprávať, lebo na to nemáš nárok. Jediné, čo by si mal vedieť, je to, že si sa mýlil: srdce bolí.

Takotsubo potvrdzuje, že si nemal pravdu.

Opäť raz.

S úctou alebo vlastne bez úcty,

Eva

November 2017

Ani v noci neklesla teplota vzduchu pod tridsať stupňov. Dubajský život na chvíľu ustal; boli dve hodiny ráno a väčšina obyvateľov SKAI, Golf či Canal tower mala vo svojich predražených apartmánoch zhasnuté svetlá.

Bonifac Fleck, chlapík so smiešnym menom a rovnako atypickým výzorom, sa niekoľkýkrát márnivo rozhojdal na koženom kresle recepcie apartmánového komplexu. Pracoval ako nočný strážnik, z rodnej Kene odišiel za prácou už pred troma rokmi.

Bol spokojný. Zarobil síce málo, ale spoločnosť, ktorá mu vybavila vízum aj letenky, mu zabezpečila aj ubytovanie. To bolo síce od štvrte The Greens, v ktorej mu našli miesto, vzdialené skoro hodinu cesty autobusom, ale nestrhávali mu za to z platu horibilnú čiastku. Každý rok si takto ušetril temer dve tisíc dolárov, z ktorých väčšinu posielal svojej žene a rodine; snažil sa v jeden deň voľna, ktorý do týždňa mával, veľa nemíňať. Predsa len, život v Dubaji bol čoraz drahší.

Svojej usilovnosti a obrovským, silným rukám vďačil za to, že mu mnohokrát niektorí z rezidentov nechali prepitné, ak im pomohol s nákupom či batožinou. Tak to bolo aj dnes podvečer, tá sympatická, mladá pani by sama ten kufrisko asi ani neodvliekla... No možno to bol práve pohľad na ňu a jej dcérku, ktorý ho akosi rozľútostil a v myšlienkach sa zas a znovu vracal k svojej dcére, ktorú uvidí až na budúci rok. Nie, nechcel sa sťažovať... bol rád, že tú prácu v Dubaji dostal, inak by sedel v Mombase a díval by sa na to, ako každý mesiac jeho rodina z jeho zárobku nedokáže vyžiť. No bol predsa len človek, aj jeho premkla túžba po dotyku vlastného dieťaťa.

Keď bolo v budove ticho, snažil sa na chvíľu si posediačky zdriemnuť. Len na chvíľu zatvoriť oči, aj to často v boji s únavou pomohlo. Dnes to však nešlo. Nedarilo sa mu nemyslieť. Rozhodol sa preto ísť na krátku prechádzku po vnútrobloku, bude to určite príjemnejšie než sa vrtieť na stoličke a zabíjať čas.

Mestská časť The Greens bola pre expatriotov jednou z najobľúbenejších štvrtí Dubaja. Štyri jazierka, okolo ktorých boli vydláždené chodníčky, boli doplnené udržiavaným trávnikom, palmami, stromami Frangipani a farebnými krami. V ich blízkosti sa ponúkali reštaurácie, supermarkety a pár kaviarní. Neďaleká zastávka metra nebola až taká dôležitá, keďže väčšina miestnych chodila do práce autom; ľahký výjazd na diaľnicu Sheikh Zayed Road oboma smermi bol v meste s hustnúcou dopravou veľkou výhodou. Asi aj preto hodnotilo mnoho cudzincov prenájom bytu v tejto lokalite ako dobrý výber. Niekoľko vysokých temer 40-poschodových budov dopĺňali aj menšie bytové komplexy pieskovej farby, postavené pred viac ako desiatimi rokmi. To z nich robilo „staré Greensy“. V Dubaji totiž čas plynul trochu inak.

Práve v starých Greensoch bol umiestnený aj apartmánový dom SKAI, kde Fleck pracoval. Komplexy bytov mali spoločný vnútroblok, v ktorom mohli obyvatelia využívať dva bazény, fitnescentrum či basketbalové ihrisko. To z boku dopĺňalo detské ihrisko, pieskovisko a pár šmýkačiek. Všade bolo nasadených množstvo kvetov, najmä púštna ruža a tiež vysoké stromy s červenými kvetmi, pôvodom odniekiaľ z Indie. Cez deň skrášľovali prostredie len vizuálne. V noci a skoro ráno však bolo všade cítiť ich exotickú vôňu. Práve nad tým sa Bonifác zamýšľal, či cez deň bráni vôni smog.

Alebo je to tou vlhkosťou vzduchu? hútal, keď si pretrel vreckovkou čelo. Práve, keď si ju chcel zastrčiť do vrecka svojej modro-bielej strohej uniformy, spozornel. Od detského bazénika ho delilo ešte dobrých päť metrov, ale bolo zjavné, že hladinu vody niečo prekrýva.

Mesiac a slabé osvetlenie lampy vytváralo na povrchu bazénika odlesk, ktorý mal však uprostred dieru. Fleck náhlivými krokmi podišiel k bielej kovovej bránke s bezpečnostným zámkom. Rýchlo ju odomkol a priblížil sa k bazéniku.

Neovládol sa, z hrdla mu vyletel akýsi čudný vzlyk. Hlavou mu začal lomcovať zmätok, dych sa mu neprimerane zrýchlil. Keď si uvedomil, o čo ide, jeho veľké telo sa muselo oprieť o ležadlo vedľa bazéna.

Vo vode sa vznášala akási postava.

Niekto sa utopil.

2.

„Dobre, Bonifac, môžete ísť domov,“ povedal službukonajúci policajt Hussain Al Mahdy strážnikovi.

„Nemôžem, odvoz máme až o siedmej ráno,“ odvetil spomalene. „A okrem toho, nemal by kto za mňa strážiť,“ dodal. Nervózne si upravoval kravatu, ktorej uzol si najprv povolil, no potom akoby si to rozmyslel.

Vrátnikov a strážnikov zamestnávateľ hromadne zvážal autobusom po 12-hodinových službách ráno a večer. Aj keby chcel, nemal by sa ako na ubytovňu dopraviť.

„V poriadku,“ zamrmlal duchom neprítomný policajt. Obrátil svoju pozornosť na kolegu, a krátko si v arabčine vymenili niekoľko postrehov. S takýmto niečím sa už dávno nestretli. Nikdy nestretli, aby bol presný. Na jednej strane prípad vzbudil jeho profesionálnu zvedavosť, na druhej strane vedel, aké komplikované bude samotné vyšetrenie. Nik nesmie zabúdať na nepísané pravidlá; Dubaj sa prezentuje ako mesto viac než bezpečné, žije v ňom veľa cudzincov rôznych národností či vierovyznania a je dôležité, aby sa verejná mienka o spoločnom mierumilovnom spolunažívaní ničím a nikým nenarúšala. Nie, nie je to klišé. Takéto úmrtie treba určite ututlať, v žiadnom prípade informácie nemôžu preniknúť na verejnosť či nedajbože do médií.

Nepochyboval, že išlo o vraždu. Prečo detský bazénik...? Ten niekto, kto chlapíka utopil, si ho nevybral náhodou. Bolo to ako z dákej avantgardnej fotografie. Šokujúci pohľad vytváralo práve pár farebných loptičiek a hračiek plávajúcich okolo tela. Policajt sa snažil prísť na to, čo by mal znamenať tento odkaz.

„Čo asi hľadá 50-ročný chlapík v obleku v detskom bazéne, tvárou nadol?“ opýtal sa akoby sarkasticky druhý policajt pár minút po príchode.

Hussain na neho zazrel a po arabsky ho zahriakol. Prioritou bolo teraz všetko uhladiť, nie trepať očividné nezmysly a stáť so založenými rukami. Inštruoval ďalšieho kolegu, aby zhotovil fotografie a poponáhľal technika. Chcel dať čo najskôr odviezť telo a miesto činu dostať do pôvodného stavu. Aj keď predstava, že sa v bazéniku budú dnes kúpať nejaké deti, sa mu hnusila... Nechcel vedieť, ako naloží správa bytov s dezinfekciou.

Bolo už päť hodín ráno. Vrátnik povedal, že telo našiel približne o druhej ráno. Desať minút sa spamätával, potom trasľavou rukou vytočil 999 a zhrnul informácie o tom, čo vidí. Hussain mal asi šťastie, že v telefonickej centrále slúžil niektorý zo šikovnejších zamestnancov, keďže ho dosť skoro upovedomili. Nevedel si predstaviť, čo by sa dialo, keby tam poslali normálnu hliadku. Plus – čím menej ľudí, tým lepšie. Jazyk kosti nemá, ale vie ich lámať... Nepotreboval tu okolo toho zbytočnú vravu a chybné úsudky. Nie sme v nejakej telenovele, aby to hádzali na chudáka strážnika, pomyslel si hneď, keď prišiel a spozoroval kolegov spýtavý pohľad.

Často sám uvažoval nad tým, či tie priepastné rozdiely ľudí nedráždia... Keď za prítomnosti patológa vytiahli telo z vody, na prvý pohľad bolo zrejmé, že ide o chlapíka „za vodou“. Ako absurdne to len znie? Päťdesiatnik, možno miešanec. Upravený vzhľad. Drahý oblek napriek totálnemu premočeniu pôsobil luxusne, na pravej ruke mal hodinky Patek Philippe.

„Patek Philippe,“ zopakoval zbytočne nahlas patológ, hneď po tom, čo dodal, že výsledok pitvy pošle čo najskôr, aj keď na prvý pohľad nevidno cudzie zavinenie. „Ale, keby som sa ja sám chcel utopiť, vybral by som si radšej more...,“ dodal ešte miesto pozdravu a spolu s mŕtvolou a troma poskokmi sa pobral k východu z vnútrobloku.

Hussain tú značku hodiniek poznal, nemohol by si ich kúpiť ani za ročný plat. To mu však teraz bolo jedno. Jeho myseľ zamestnávalo niečo úplne iné; na tom, ako našli obeť, bolo čosi veľmi zvláštne.

Utopiť sa dá aj v lyžičke vody, napadlo mu ako prvé.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Motto

Prológ

1.

November 2017

2.