Martina Monošová

Rytierova druhá šanca

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Martina Monošová, 2019

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2019

Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia

www.marencin.sk marencin@marencin.sk

Cover © Martina Monošová

Layout © Marenčin Media, s. r. o.

819. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0582-1 (viaz.)

ISBN 978-80-569-0583-8 (ePDF)

ISBN 978-80-569-0584-5 (ePub)

Tento dokument obsahuje vložené písma licencované pod licenciou OFL. Viac info na http://scripts.sil.org/OFL

POĎAKOVANIE

Na tomto mieste si dovoľujem poďakovať za pomoc a spoluprácu pri objasňovaní niektorých historických faktov vedeckej pracovníčke Historického ústavu Slovenskej akadémie vied, pani Diane Duchoňovej, PhD.

Ďalej ďakujem za pomoc môjmu bratovi a mojej mame.

VENOVANIE

Venujem môjmu bratovi.

MOTTO

„Vraciame sa na miesta, kde by sme chceli zotrvať a zotrvávame tam, odkiaľ by sme sa mali vrátiť.“

Martina Monošová

I. NAJHORŠIE SPRÁVY

Koniec leta, r. P. 1531, Španielsko

1.

Prešlo len čosi vyše týždňa, odkedy jeho chovanica Sophie de Marginel, ktorú miloval ako vlastnú dcéru, opustila jeho španielske sídlo, zámok Corte la roca roja a vyslúženého vojaka, štyridsaťdvaročného Honoré Romaniera, markíza de Pays-Rouge, prepadlo nepríjemné tušenie. Najskôr ho pripisoval obyčajnej clivote, ktorá mu stále silnejšie zvierala srdce od chvíle, ako sa jej sprievod stratil za zákrutou hradskej. Pokúšal sa s pálčivosťou bojovať, ibaže neustávala ani po mnohých fľašiach vína, nad ktorými v pivnici dňom i nocou sedával celkom sám.

A ani vo dne nechcel nikoho okrem plného džbánika vidieť, až kým v jeden podvečer k oknám jeho komnaty na prvom poschodí nedoľahol z nádvoria nečakaný lomoz. V polovedomí mu znel ako blízke cvendžanie zbraní, dávny a známy hrmot vojny, a tak nahnevaný, že ho vyrušili, sa vďaka svojej palici so psou hlavou krívajúc dotackal k obloku. Otvoril ho dokorán a chcel zakričať dolu na čeľaď, aby okamžite zmĺkla. No tam mu najskôr pohľad popálilo podvečerné slnko, ktoré sa v záplave štedrého ružového svetla ukladalo k západu. A keď si oči trochu privykli, zrak mu padol doprostred nádvoria na vždy dokonale upravenú Susanne Clarièreovú, ktorá pri koči dohliadala na nakladanie svojej batožiny.

Pred nepríjemným množstvom svetla si musel dlaňou zacloniť oči a vzápätí nevedel odtrhnúť zrak od neveľkej postavy skromne elegantnej vychovávateľky, sálajúcej istotou. Presne tou istotou, ktorá jeho samotného s odchodom Sophie celkom opustila.

Na jeho mužnom čele sa objavila dlhá vodorovná vráska a nielen kvôli záplave svetla ho ten pohľad zabolel a zároveň prekvapil. Celkom zabudol, že aj Clarièreová, s vždy prísne vypnutými hnedými vlasmi, z ktorých jej nikdy spod čepca nevypadne ani pramienok, odchádza.

Po dňoch, počas ktorých sa prakticky ani neprezliekol, si prstami nešikovne prehrabol dlhé vlnité, mierne šedivejúce vlasy, aby si ich narýchlo trochu upravil a poriadne sa vystrčil z okna. „Vy už odchádzate, slečna?“ zakričal, ale podarilo sa mu to až na druhý pokus, lebo jeho hlas po niekoľkých dňoch mlčania najskôr zlyhal a on si musel odkašľať.

Kým ho v okne zbadala, tiež si musela rukou zacloniť oči. „Ešte nie, pane.“

„Veď preto,“ odvetil jej. „Vedel som, že vy by ste bez rozlúčky nikdy neodišli.“ No v skutočnosti o tom zapochyboval.

„To určite nie, pane.“

„Stretneme pri večeri, slečna,“ dodal rýchlo, ako sa mu na chvíľku vrátili dobré spôsoby. Po toľkých rokoch predsa Clarièreová neodíde spod jeho strechy len tak! A musí pre ňu vymyslieť onakvejšiu večeru!

Susanne sa mu pod oknom mierne uklonila a už sa aj zvrtla, aby ďalej dohliadala na ukladanie svojich vecí do koča.

Jej batožinu tvorili jedna veľká a jedna menšia truhlica a zopár mechov, ktoré bude treba kvôli dlhej ceste dômyselne usporiadať a poriadne popriväzovať, aby sa nič z jej skromného majetku nezničilo. Bude sa to musieť stihnúť do večera, lebo ráno chcela Susanne vyraziť rovno za svitania, tak aby sa viac nemusela ničím zdržiavať. Len nasadnúť a čo najrýchlejšie odísť.

Najradšej by mala ten odchod už za sebou. Odkedy jej Sophie odišla, tak tu Susanne nič netešilo. Vedela, že to bude boľavé rozlúčenie, no netušila, že ju to zasiahne takto hlboko.

Do istej miery aj chápala markízovo nemožné správanie za posledné dni. Veď smútenie bolo na mieste. Ale do hlavy jej nešlo to jeho pitie. Nikdy uňho nebadala sklony k popíjaniu. Vždy sa správal galantne, príkladne sa staral o Sophie, pravidelne prispieval nemalou čiastkou na neďaleký kláštor a celkom sám, bez akéhokoľvek správcu, bravúrne viedol rozložité panstvo. K jeho zámku prislúchali vinice na kamenistých kopcoch, tri dediny, dve sedliacke usadlosti a rozsiahly les. Len čo bol jasný termín jej odchodu, na cestu jej veľkoryso ponúkol svoj koč i s kočišom. Zaplatil jej popredu až do konca roka, hoci bol iba koniec augusta a napísal na nové miesto výborný odporúčací list.

Takého markíza de Pays-Rouge Susanne poznala: rozhodného, pevného ako skala a veľkorysého, pravého šľachtica.

Preto nechápala zmenu toho výborného muža na tohto vetchého opilca, do ktorého predvčerom večer omylom vrazila na tmavých schodoch. Susanne práve pomáhala slúžke a šla na schody do pivnice zapáliť fakle, aby sa markíz dostal bezpečne hore, keby sa mu v noci uráčilo. A tiež chcela po niekoľkých dňoch skontrolovať, či v tej pivnici vôbec ešte žije.

A markíz sa práve vtedy vytackal po tme nahor. V jednej ruka krčiažtek, v druhej zvieral svoju palicu so psou hlavou a zároveň sa tou rukou podopieral o stenu. Na dáke svietidlo už nemal dostatok rúk. Vrazili do seba, len čo so zapálenou fakľou v ruke svižne zabočila z chodby ku schodom.

Vo svojom stave si to sotva všimol, čo spôsobilo, že narazil a spadol. Zato sa šťavnato roznadával nad strašným zmarom, lebo mu pri tom z ruky vyletel krčah s vínom a rozprskol sa na márne kúsky, kým jeho palica len tupo žuchla na okraj schodiska. Sladkastá vôňa sa rozľahla schodiskom rýchlejšie, ako mu vychovávateľka stihla pomôcť na nohy. Markíz vzápätí zmĺkol, opatrne sa v rámci svojej vratkej rovnováhy spôsobne uklonil dáme, ktorú nespoznal a u ktorej nechápal, kde sa tam zjavila. Potom sa otočil, aby sa rovnako vratko lifroval dolu schodmi do pivnice po ďalší plný krčiažtek.

Ale nech už sa markíz v posledných dňoch správal akokoľvek zle či zvláštne, v Susanne nemohol zničiť ten dobrý obraz, ktorý si o ňom počas všetkých tých rokov vytvorila.

Veď aj vďaka markízovej štedrosti príde na nové miesto ako ozajstná dáma, nie ako obyčajný slúžiaci personál. Zakladala si na svojich šľachtických koreňoch a markíz sa k nej vždy správal s náležitou úctou. Lebo postavenie nemajetnej vychovávateľky nie je závideniahodné. Mohla len dúfať, že aj na novom mieste jej bude preukazovaná rovnaká úcta.

Po markízovom pozvaní na večeru sa Susanne s povzdychom vrátila do domu. Napadlo jej, či by tu nemala zostať, kým sa pán domu so svojím smútkom vyrovná, ale potom by už odtiaľto asi nikdy neodišla.

Jej osudom predsa nemohlo byť, aby zostarla v domácnosti neženatého muža, to sa nepatrilo. Sophie odišla a pre vychovávateľku tu viac nebolo miesta. Ľudia si o nich dvoch aj tak radi domýšľali.

Bývali časy, keď sa jej srdce kvôli markízovi veľmi umáralo, no on jej ohľadne nežných citov nikdy nič nenaznačil, preto sa v tejto oblasti po celé tie roky cítila neistá, ale uspokojila sa aspoň s tým, že môže žiť vedľa neho. Hoci vedela, že Sophie raz odíde a ona sem viac nebude patriť, odchod od neho jej to nijako neuľahčovalo.

Zamierila do kuchyne, aby požiadala kuchárku o bylinkový čaj, ktorý si napokon aj tak ako vždy urobí sama. Potrebovala zámienku, aby sa motkala v kuchyni a štebotala o živote s robustnou, no o to bezstarostnejšou kuchárkou. Dnes naposledy...

Na večeru s markízom sa vôbec netešila. Nemôžu sa predsa tváriť, že prežívajú rovnaký každodenný večer, ako v časoch, keď tu ešte bola Sophie.

Najradšej by sa schúlila do postele, aby čím skôr zaspala, potom sa prebudila, rýchlo vystrojila a už za brieždenia sedela v tom koči na ceste za celkom novým životom...

... ďaleko odtiaľto!

... ďaleko od spomienok.

... ďaleko od neho.

Navždy...

... už zajtra.

2.

Svojím krívajúcim krokom vošiel do jedálne markíz.

Útulná rohová miestnosť na prízemí zámku Corte la roca roja bola dvoma oknami otočená na juh a západ, čo ju príjemne osvetľovalo počas celého dňa. Teraz tu už k večeri svietili v svietnikoch sviečky, lebo tma skôr nastane vo vnútri ako vonku.

Zo západného okna poskytovala jedáleň čarovný výhľad ponad údolie pod hradným kopcom. Výzdobe jedálne dominovali kachličky s florálnym geometrickým vzorom modrej farby a veľký gobelín oproti väčšiemu z okien, ktorý sa dedil z generácie na generáciu. Znázorňoval nejakú hrdinskú vojenskú výpravu, no takú dávnu, že vôbec nikto si nepamätal, ktorá to bola a ani ako dopadla. Spomienka na ňu vybledla podobne, ako farby na gobelíne.

Susanne ho tu už čakala. Počula, ako chodbou pravidelne klope jeho palica a podľa zvuku presne poznala moment, keď už stojí vo dverách. Obrátila sa k nemu od okna, odkiaľ zatiaľ pozorovala tmavnúcu oblohu nad údolím. Došlo jej, ako veľmi jej bude tento pohľad chýbať, jeho palica i jej pravidelný klopot po dome. Ledva pred markízom skryla prvú slzu, ktorá by spustila ďalšie.

Oproti tomu ako markíz vyzeral predtým v okne, teraz jedálňou kráčal upravený, napriek boľavej nohe aj pomerne vystretý v celej svojej impozantnej výške. S dlhými svetlejšími vlasmi, precízne zopnutými do chvosta, s fúzami i briadkou pekne sčesanými pôsobil priam majestátne a jeho elegantný zovňajšok dopĺňal domáci bordový brokátový kabátec, ktorého súčasťou bol rodinný erb, vyšitý priamo na srdci. Na prst si nastokol aj svoj povestný pečatný prsteň s červeným rubínom. Susanne ako jedna z mála vedela, že pod rubínom sa skrýva reliéf hlavy psa a veľmi dobre poznala jeho význam.

Za tie roky ju pár krát pobavilo, keď začula v hlase služobníctva úžas, prejavovaný nad spôsobom, ako nezvyčajne sa v tomto dome prejavuje láska ku psom. Niežeby pán so svojimi troma psami akokoľvek horšie zaobchádzal, alebo by ich nepohladil, či občas im nehodil čosi lepšie pod zub. Prevažne nové služobníctvo sa čudovalo markízovej jemne zdobenej palici s hlavou psa, ako aj Sophiinmu prsteňu so psou hlavou. A to bola psia hlava v markízovom prsteni dobre ukrytá!

Markíz pozdravil a potom prešiel jedálňou ku stolu. Keď Susanne ukázal, aby si sadli k večeri, o nos jej cvengol ťažký odor jeho korenistej orientálnej voňavky. Nepoužíval ju často, no i tak ňou bývalo nasiaknuté všetko jeho šatstvo. Vďaka nej by ho našla aj poslepiačky uprostred hustého davu. Pán domu sa kvôli poslednej večeri s ňou upravil, teda si uvedomoval výnimočnosť situácie.

Hlboko si to vážila a zároveň ju pohľad naňho dojímal. Vyzeral výborne a skoro rovnako majestátne ako jeho dedko na obrovskom portréte, ktorý visel vo vstupnej hale zámku.

„Prepáčte, slečna,“ začal, len čo sa usadili, „že som vás v posledných dňoch zanedbával. Akosi som pozabudol, že sú to vlastne vaše posledné chvíle pod mojou strechou.“

Susanne ovládla ďalšia vlna citov, sťažka vzdychla a sklopila zrak. „Nie ste mi ničím povinný, pane,“ riekla rýchlo pomedzi neprirodzene zomknuté pery.

„Nie som, slečna,“ pokračoval. „Ale vaša úloha v živote Sophie bola nenahraditeľná. A zostali ste v jej živote nielen preto, že si vás vybrali ešte jej rodičia. Neraz sa počas celých tých rokov ukázalo, že mali naozaj šťastnú ruku. Ja osobne by som asi nemal šťastnejšiu ruku. Dovolím si vás ubezpečiť, že na Corte la roca roja budete vždy vítaným hosťom...“

„Je mi naozaj veľkou cťou, pane.“

„Okrem toho, úprimne verím, že navždy zachováte všetky tajomstvá, ktoré vás, Sophie i mňa viažu k minulosti...“

Napochytre pritakala: „O tom nepochybujte, pane!“

Pobadal, ako sa pri Sophiinom mene zhrbila. Vychovávateľka sa nikdy nehrbila a vždy na to upozorňovala aj Sophie.

Markíz zrazu pochopil, že Sophie nechýba len jemu. Náhle sa ešte viac zahanbil, ako sa v posledných dňoch sebecky zatváral v pivnici. Zároveň musel obdivovať silu, vďaka ktorej dokázala Susanne kráčať pevne ďalej.

Neobratne si odkašľal a mávol rukou na Enriqa, že už je čas začať s večerou. „Ale pri tejto rozlúčke,“ dodával zmierlivo a kvôli Clarièreovej sa pokúsil o povzbudivý úsmev, „nedovoľme, aby nás opantali city, slečna. Vychutnajme si náš posledný spoločný večer v najlepšej nálade!“ Dúfal, že tým v jej očiach znovu získa na vážnosti. Predsa vedel, čo sa patrí!

No predovšetkým by si neporadil s jej citmi. Ženám nikdy nerozumel a jediné ženské city, ktoré dokázal zvládnuť, boli Sophiine slzy. Keď ju tajne učil poľovať, šermovať či strieľať z luku a ona si pri tom občas odrela koleno či lakeť, skrátka ju naučil, že plakať jej nepomôže. Musí sa postaviť a ranu si ošetriť. Bol na seba hrdý, že od šiestich rokov nevidel ani jednu Sophiinu slzu...

... a tie pri rozlúčke sa nerátali.

Sluha Enrique práve ukladal na stôl lahodnú paštétu ako predkrm, keď do jedálne nečakane vstúpila slúžka, nasledovaná neznámym poslom. Obaja sa markízovi uklonili súčasne.

„Odpustite, pane,“ zastala slúžka pred svojím pánom a prehovorila vzrušeným hlasom. Vniesla tým ešte viac nepokoja do už aj tak neveselej atmosféry v miestnosti. „Ale tento muž trval na tom, že vám musí okamžite oznámiť novinky. Ide o slečnu Sophie!“

Susanne od vytrženia okamžite vyskočila zo stoličky, lebo dobré správy nezvyknú vtrhávať do miestnosti prudko. Jej stolička sa s hukotom prevrhla na dlážku a markíz, neschopný so svojou chorou nohou urobiť to isté rovnako rýchlo, sa s pomocou svojej palice zdanlivo opatrne zdvíhal.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa hromovým hlasom.

Susanne najskôr podišla za markízovu stoličku, a aby odolala nutkaniu položiť si ruky na jeho ramená, radšej sa postavila vedľa neho. Podvedome sa zhlboka nadýchla a potom prestala dýchať, ako keby práve ona mala teraz hovoriť, ako keby práve ona dorazila zo zjavne ďalekej cesty s dôležitou správou, ako keby všetko, čo sa bude diať ďalej, záviselo iba od nej.

Kým prichádzajúci lapil dych, markíz si posla i slúžku rozrušene premeriaval. Nepáčilo sa mu, ako sem tí dvaja vtrhli. Tiež tušil prichádzajúce nešťastie.

„Ospravedlňujem sa, Vaša... Vaša Urodzenosť, za zlé... zlé správy, ktoré vám prinášam...“

Markíz pritakal a rukou naznačil, aby pokračoval a konečne sa mu podarilo vstať. Zostal stáť vedľa Susanne.

Posol sa po divej jazde na koni nezmohol na plynulú reč. Jeho zadýchané, prerývané slová zneli preto ešte nepravdepodobnejšie, neuveriteľnejšie, nepochopiteľnejšie.

Preto ani markíz, ani vychovávateľka a ani sluha so slúžkou najskôr nemohli uveriť správe, ktorú im neznámy oznamoval.

„Pani markíza... Sophie de Mar... de Marginel je mŕtva. Cestou k manželovi, k urodzenému... pánovi vojvodovi de Guisé, ju prepadli zboj... zbojníci a ani rytier le Clérmont ju nedo... kázal ochrániť. Tu je oficiálne oznámenie... o jej úmrtí, ktoré... ktoré podpísal sám pán vojvoda...“ a v úctivom predklone podával markízovi list.

Susanne sa zatmelo pred očami a omdlela.

Markíz ju zachytil v poslednej chvíli, ibaže so svojou chorou nohou neudržal aj ju, a tak s vychovávateľkou v náručí klesol na dlážku.

Mohol tak zakryť, ako aj jemu tá správa podlomila kolená.

Jeho palica pritom dopadla na dlážku tak nešťastne, až sa z jej hlavice odlomila hlava psa.

3.

Markíz napriek svojmu starému zraneniu trval na tom, že on sám odnesie Susanne do jej komnaty.

Cora, bývalá Sophiina komorná, ich so svietnikom sprevádzala tmavými chodbami a napokon s nimi zostala i v komnate, aby vychovávateľku ratovala.

Veľmi dobre vedela, kde má Susanne svoje flakóniky s extraktmi z bylín, masťami a vrecúškami iných liekov, veď neraz spolu ošetrovali väčšie či menšie zranenia obyvateľov domu. Susanne v Core objavila naozajstné nadanie pre liečiteľstvo, a tak mladú komornú rada priučila všetkému, o čo mala záujem. Preto teraz Cora presne vedela, čo má robiť.

Markíz si pritiahol stoličku vedľa Susanninej postele tak, aby Core nezavadzal a zároveň, aby mohol Susanne držať za ruku. Po tej strašnej správe sa cítil neuveriteľne prázdny a upokojovalo ho, že mohol pre Susanne aspoň niečo urobiť.

Pomáhal Core a Susanne podržal na čele studený obklad, potom vonnú soľ. Susanne po chvíľke otvorila oči a jemu sa zdalo, že svet sa opäť trochu rozjasnil. Chápal, že vychovávateľka iba omdlela, no jeho premkol nepredstaviteľný strach, že by tu a teraz umrela aj ona. Nedokázal by stratiť obe v priebehu jedinej hodiny!

Len čo sa prebrala, nahol sa k nej a prudko ju objal. „Dieu merci! (Vďaka Bohu!)“ vydýchol po francúzsky.

Zmätená Cora narýchlo odložila vonnú soľ naspäť do Susanninho košíka s liekmi. „Už ma asi nebudete potrebovať...“ hlesla potichu, lebo úplne zle pochopila situáciu. S rýchlym úklonom sa radšej vytratila z izby.

Čo to do pána vošlo, že objal vychovávateľku a zrazu nerozpráva po španielsky? Veď po francúzsky sa v tomto dome vždy rozprávala iba Susanne so Sophie. Markíza nikdy po francúzsky hovoriť nepočula.

„Dieu merci!“ zopakoval markíz šeptom, nespúšťajúc ju z objatia.

Ledva sa Susanne na svojej posteli prebrala, pocítila najskôr jeho vôňu, potom ťažobu jeho hlavy na svojom ramene a že ju drží za ruku, ba dokonca, že ju objíma.

Celá zmätená ho chcela slušne poprosiť, aby sa stiahol, no vzápätí si spomenula, na správu o Sophiinej smrti. Premkla ju hlboká bolesť, vyhŕkli jej slzy a nečakane opätovala markízove objatie. Rozvzlykala sa a až potom si uvedomila, že aj markíz plače.

„Sophie! Moja malá Sophie! Neuchránil som ťa!“

Susanne sa premohla. Pevnejšie ho objala a bez slov ho začala čičíkať ako dieťa.

„Neuchránil som ju... Neuchránil som ju pred svetom...“

Susanne ho hladila po dlhých vlasoch a pritisla si líce na jeho líce. Napriek smútku sa v nej naširoko otváralo čosi nepoznané. Akoby sa s nedostupným markízom ocitla mimo tohto sveta.

V hĺbke srdca smútila kvôli tragickej smrti Sophie, ale akoby zrazu žila sen, ktorý si nikdy ani nedovolila snívať. Jeho hlava s mäkkými vlnitými vlasmi ju na ramene príjemne ťažila. A jeho ruky, pevne objímajúce jej telo, jej prezrádzali, že sa jej určite nesníva. A tá jeho omamná vôňa!

Mal zatvorené oči, a tak mohla celkom zblízka sledovať ušľachtilé, no pomerne tvrdo rysované črty jeho tváre, ktoré podčiarkovalo mužne vysunuté čelo.

Odkedy ho spoznala, po inom mužovi už nikdy viac netúžila. A čím viac ho rokmi spoznávala, o to väčšmi si ho aj vážila. Nikdy by si nepripúšťala, že...

Ale čo sa to deje teraz?

Mohla by táto chvíľa, aj keď podfarbená osudovým nešťastím, trvať navždy? Nič iné by si teraz neželala. Chcela sa iba nabažiť jeho blízkosti, ťažoby jeho tela pri svojom, tej jeho vône. Stačí jej len toto jediné objatie z krutej straty, táto jediná falošne dôverná chvíľka s ním, ktorá by sa stala jej najkrajšou spomienkou. A potom nech si jej osamelý život bez lásky plynie aj ďalej ako doteraz!

„Nie je to vaša vina, pane!“ šepla, otočila hlavu a nechala svoje slzy stekať spolu s tými jeho.

V tejto chvíli by dal čokoľvek za tú moc, aby vedel utíšiť príval sĺz tejto vzácnej ženy!

„Ach, Susanne,“ otvoril oči a zničene sa pozrel do jej hlbokých hnedých očí. „Neuchránil som ju!“ Privinul ju k sebe tuhšie a úplne nečakane pohľadal jej pery...

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Poďakovanie

Venovanie

Motto

I. Najhoršie správy

1.

2.

3.