Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Fiona Valpy: Moře vzpomínek

Vydání první

Copyright © 2018 by Fiona Valpy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2337. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Sea of Memories vydaného

nakladatelstvím Lake Union Publishing, Seattle v roce 2018

Český překlad © 2020 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1304-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1305-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Fiona Valpy

Moře vzpomínek

S láskyplnou vzpomínkou na moji babičku

E. T. („Milly“) Macdonaldovou

(1906–2008)

Souvenir (podst. jm.), vzpomínka, upomínkový předmět, darovaný či uložený atd. za účelem připomenutí minulosti (francouzsky, inf: připomenout,

se souvenir – nominální sloveso – připamatovat si)

Pamatuji si ten den jako ze zlata,

kdy se hedvábně hladké moře táhlo ke vzdálenému obzoru.

A vánek čechral plavou pobřežní trávu

zářící pod stovkami jeho dotyků.

Kráčeli jsme podél břehu, smáčeli si nohy ve vlnách

tak čistých jako přísliby vln, vzdychajících na písku.

Mušle, lesknoucí se mezi temnými stuhami chaluh,

v sobě nesla slunce, měsíc i hvězdy.

Mám ji stále v kapse kabátu, její oblost

navždy připomíná ten den.

Ella Dalrympleová

2014, Edinburgh

VÍTEJTE V PEČOVATELSKÉM DOMĚ DRUMBEIG. Slovům nápisu na budově odporoval fakt, že jsem stála v pronikavém dešti na špatné straně skleněných dveří a hrbila se s uchem přitisknutým k interkomu v naději, že někdo uslyšel moje zvonění a přijde mi otevřít. Schoulila jsem se a snažila se přitisknout blíž ke zdi pod úzkým převisem okapu, což mi vyneslo jen větší dávku vody, stékající na záda. Vítr po hrstech rval zežloutlé listy z platanů obklopujících šedivý kamenný dům a vrhal je na jeho okna, kde na okamžik ulpěly, než je odtud spláchly potoky dešťových kapek dolů na štěrk. Netrpělivě jsem se podívala na hodinky, v duchu už jsem byla doma – Zvládne to Dan? Zapamatoval si, kdy má dát Finnovi léky? –, a tak jsem znovu zmáčkla zvonek, tentokrát déle a naléhavěji.

„Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat. Kdybyste se mi tady mohla podepsat.“ Recepční mi podala desky a propisku. Shodila jsem promočený kabát, abych rukávem neumáčela naleštěný povrch pultíku. „Už jste tady někdy byla?“

Zavrtěla jsem hlavou a zapsala své jméno a čas příchodu. Do sloupečku nadepsaného ZA KÝM JDETE jsem vyplnila jméno svojí babičky – PANÍ E. DALRYMPLEOVÁ.

Otočila složku k sobě a přečetla si, co jsem napsala. „Aha, takže jdete navštívit Ellu? To je prima. Hezky se tu zabydlela a syn za ní chodí pravidelně, ale udělá jí dobře, když přijde na návštěvu ještě někdo další.“

Trochu jsem se provinile naježila. Chtěla jsem jí říct, že jsem nemohla přijít dřív – víte, pracuju na plný úvazek jako učitelka, můj syn má problémy a není jednoduché najít čas… Nakonec jsem ale neřekla nic a přiměla se na ni zdvořile usmát. Prohrábla jsem si prsty pramínky vlasů, které se mi v dusném prostředí pečovatelského domova začínaly divoce kroutit.

K návštěvě mě pobídlo zavolání strýce Robbieho. „Kdyby sis udělala čas, moc ráda by tě viděla, Kendro. Chtěla by tě o něco požádat. Ale musím tě varovat předem, není zrovna v dobré kondici. Proti tomu, jak jsi ji viděla naposledy ještě doma, to je změna. Bývá mnohem častěji mimo než dřív.“

Mluvil opatrně, ale přesto v jeho slovech zazněl náznak naléhavosti, který jen zvýšil můj pocit viny, že jsem za ní zatím nezajela. Ale moje matka si s bábi Ellou nikdy nebyla moc blízká – nějaké komplikované, nevyslovené sváry mezi matkou a dcerou –, a tak jsem s ní během dospívání nebývala příliš často v kontaktu. Což případnou návštěvu ještě komplikovalo. Mámě nejspíš ani neřeknu, že jsem tu dnes byla. Připadalo by mi to tak trochu jako zrada, ačkoliv jsem nevěděla proč. Bylo mi jasné, že pokud se o tom někdy zmíním, i když jen jakoby mimochodem, na druhém konci telefonu se ozve posměšné odfrknutí a pak bude následovat rychlá změna tématu.

„Druhé patro, jděte až úplně na konec. Jsou to poslední dveře vlevo,“ vysvětlila mi recepční s profesionálním úsměvem.

Vzduch naplňoval hutný skličující pach vařeného zelí, který pronikal zpoza dveří jídelny a mísil se a zápolil s dalšími pachy osvěžovače vzduchu a dezinfekce. Na tlustém modrém koberci moje kroky nevydávaly žádné zvuky. Připadalo mi, že výtah by působil ještě víc klaustrofobicky, a tak jsem se rozhodla jít po schodech, což ve mně vyvolalo náhlý pocit vděčnosti, že můžu používat vlastní nohy. Než jsem se vyškrábala do druhého patra, byla jsem úplně zpocená a kůže pod vlasy mě svědila žárem vlastního těla. Odtáhla jsem si vlněný rolák od krku s nadějí, že mě to trochu ochladí, a snažila se dýchat. Jak si může babička zvyknout žít v dusivé atmosféře pečovatelského domu, ptala jsem se v duchu sama sebe, ať je tu sebevíc čisto a sebevětší pohodlí? Je na ni personál laskavý? Starají se tu o ni dobře? Nepostrádá nezávislost, kterou jí poskytoval solidní dům v Morningsidu s rozlehlými místnostmi a vysokými stropy, zaplněnými věcmi, jež ji provázely po celý život? Nebo to už pro ni ztratilo význam? Zapomněla i na tohle, stejně jako v poslední době zapomínala na tolik jiných věcí? Zdálo se, že její mysl se zbavovala vzpomínek tak, jako se zbavovala stále dalších částí svého majetku, až z jejího života zbyl jen pouhý základ. Jak se její dny pozvolna krátily, zredukovala nejen svoje bydlení, ale celý život na holou existenci.

Na posledních dveřích nalevo bylo namalováno číslo 12 a pod ním v malém kovovém rámečku visela cedulka ELLA DALRYMPLEOVÁ, napsaná úhledným kulatým rukopisem. Očividně ji vytvořila mladá ruka, nebylo to její vlastní elegantní nakloněné písmo, teď už roztřesené a nejisté jako na přáních, která posílala k Vánocům.

Z pokoje na protilehlé straně chodby vycházel hluk naplno puštěné televize. Když jsem se však zastavila před dveřmi babi Elly, bylo zevnitř slyšet pouze ticho. Lehce jsem zaklepala. Možná spí. Mohla bych jí nechat vzkaz, nerušit ji a nenápadně se vytratit a dostat se rozumně domů, dohlédnout na Finna, udělat večeři a začít s prací, kterou jsem si přinesla domů: oznámkovat jednatřicet referátů na téma: Kdo nese vinu za tragédii v Macbethovi? Byla jsem přesvědčená, že část těch referátů bude tragédií sama o sobě.

Puzení otočit se a odejít bylo silné. Koneckonců, mohla jsem teď klidně říct, že jsem se o návštěvu pokusila, a měla bych svědomí čisté. Zároveň jsem si musela připustit, že s návratem domů váhám. V poslední době to tak bývalo často. Věděla jsem, že jak vejdu do dveří, začnu se raději vyhýbat Danovým očím pro případ, že bych v nich opět zahlédla onen poraženecký pohled. Objevoval se v nich teď často, i když někdy ho vystřídala vina, že ho přede mnou nedokáže skrýt, ani když se domů vracím unavená z dalšího pracovního dne. Oba se pak pokoušíme předstírat, že je všechno v pořádku. On nahodí statečný výraz a snaží se přistupovat pozitivně k poslední žádosti o zaměstnání, kterou právě odeslal, já se pokouším tvářit vesele a nadšeně nad tím, jaký jsem strávila den, a vytasím se s úsměvem a nějakou veselou historkou, co zase řeklo některé z děcek ve škole. Ale oběma je to jasné. I když se snažíme jeden druhého chránit, děsí nás obavy z našich současných finančních vyhlídek a ještě víc z budoucnosti. Co asi čeká našeho skvělého nevyzpytatelného syna? Finn byl od samého počátku komplikované dítě a lékaři přičítali jeho netečnost střídanou občasnými strašnými a děsivými záchvaty vzteku nejdřív bolení bříška, pak prořezávání zoubků nebo nějakému podivnému záhadnému „viru“. Teprve pak, když mu byly dva roky, si už nemohli nepovšimnout „výrazných vývojových opoždění“ a poslali nás k odborníkům, kteří u něj konečně diagnostikovali autismus. Od té doby se každý den stal vyčerpávající bitvou, kdy jsme buď pomáhali Finnovi zvládnout jeho záchvaty vzteku a děsu, nebo zápasili s nejrůznějšími úřady, abychom pro něj získali lepší pomoc. I když jsme přes den oba s Danem viděli věci kladně, večer, když už jsme leželi v posteli, otevírala se před námi propast a ocitali jsme se na míle daleko jeden od druhého. Bylo to, jako bychom oba tonuli každý ve vlastním moři obav, neschopní vzájemně si nabídnout pomocnou ruku, která by nás přivedla do bezpečí. Vzdalovali jsme se jeden druhému čím dál víc a nedokázali jsme už v sobě znovu najít sílu překonat spodní proudy, které nás oba táhly ke dnu.

Z protějšího pokoje vyšla sestra. Nesla cosi přikrytého ručníkem a hodila po mně krátký přísný pohled, takže jsem se zase obrátila k Elliným dveřím a znovu zaklepala, teď už rozhodněji. Babiččin tichý hlas, ochraptělý a poznamenaný věkem jako gramofonové desky na sedmdesát osm otáček, které kdysi mívala, mě pozval dále.

„To jsem já, babi, Kendra. Přišla jsem se mrknout, jak se máš.“ Tón slov, z pocitu provinilosti přehnaně jásavý, připadal falešný i mým vlastním uším.

Nebyla jsem si jistá, jestli mě pozná. Jednou už se stalo, že jsem ji navštívila ještě u ní doma a ona mě oslovovala Rhono. Vrásčitá tvář se jí rozjasnila zářivým úsměvem samou radostí a úlevou, protože si myslela, že za ní konečně přišla její dcera. „Já nejsem Rhona, jsem Kendra. Rhonina dcera, vzpomínáš si? Ale máma za tebou určitě taky brzo přijde.“ A je nejvyšší čas, než bude příliš pozdě, nedodala jsem. V Edinburghu nebyla už celé roky, odmítala se s matkou setkat a nechávala všechno na strýčkovi Robbiem, dokonce i převoz do pečovatelského domova a vyklizení domu kvůli prodeji.

Teď jsem ale viděla, že dnes má dobrý den. Babi měla jasné oči i mysl.

„Kendro, drahoušku, to je od tebe milé. Pojď dál a vezmi si židli sem ke mně. Jsi celá promoklá. Pověs si kabát tamhle k radiátoru, ať ti zatím trošku oschne. Dneska je venku hnusně.“

Když jsem ji objala, povšimla jsem si, jak je křehká a jak má proti té mojí tenkou kůži.

Přitáhla jsem si židli blíž k jejímu křeslu a důkladně jsem se rozhlédla kolem sebe. Bylo vidět, že Robbie a jeho žena Jenny se hodně snažili. Těch pár věcí, které se daly převézt z babiččina domu, rozmístili tak, aby bezvýrazný pokoj s béžovými stěnami a béžovým kobercem proměnili v něco útulnějšího, v něco osobnějšího.

Elliny obrazy, které měla doma, včetně mého nejmilejšího – pohled na moře s plující lodí – pověsili na protilehlou zeď, aby na ně viděla z postele. Na podlaze leželo pár starých koberečků, jejichž barvy stále zářily jako drahokamy, i když už byly tu a tam ošoupané, jak po nich za ty roky prošly tisíce kroků. Její knihy a ozdobné drobnosti ležely v policích, které Robbie vyrobil tak, aby se vešly na další dvě stěny. Police s knihami byly i pod oknem, z něhož bylo přes vrcholky stromů vidět na osvětlený edinburský hrad, vznášející se v dálce, jako by plul na rozbouřeném moři větví v popředí.

Na prádelníku vedle postele ležela hrst mušlí na nádherné míse, jejíž temně modrou barvou jako blesk na obloze pronikala žíla z čistého zlata. Ty mušle byly čímsi obzvlášť působivé, přestože na nich nebylo vlastně nic zvláštního. Jen ty nejobyčejnější ulity, jaké může člověk najít na pláži. A přesto na nich muselo něco být, jinak by si je takhle neschovávala: snad poklad vzpomínek z dávné dovolené, připomínka minulých dní, strávených na rozlehlých plážích, zalévaných sluncem, větrem a mořem. Polkla jsem, hrdlo mi náhle zaplavil příval emocí.

„Tak jak sis tu zvykla, babi?“

Bylo mi jasné, že takové stěhování pro ni muselo být těžké, že ho musela brát jako přijetí porážky, jako konec. Všimla jsem si smutného výrazu, který při mojí otázce probleskl jejím pohledem. Rychle se však vzpamatovala, na tváři se jí objevil obvyklý drobný úsměv a pak odpověděla: „Ale ano, vlastně dobře. Nebylo by tu to tak špatné, až na to, že je tu tolik starých lidí.“

Oplatila jsem jí úsměv a přikývla. „Chápu. Ale ty se mezi ně nepočítáš, i když ti je čtyřiadevadesát, viď?“

„No samozřejmě, že ne.“ Pozvedla zvesela obočí a zatvářila se nevinně. „I když to tak zvenku nevypadá, vlastně mi je sedmnáct, víš? Mám takovou teorii, že když člověk žije tak dlouho jako já, jeho paměť si může sama vybrat, v jakém chce být věku. A zrovna dneska si v mysli znovu prožívám ten rok před osmnáctinami.“

Úkosem jsem na ni pohlédla. Lekla jsem se, že už na ni zase jde jeden z těch propadů, kdy její mozek ztrácí spojení s novějšími vzpomínkami a odnáší ji kamsi do minulosti. Kdy nám ji kousek po kousku kradou kruté triky stárnoucího mozku.

Její oči, naléhavě upřené na moji tvář, však byly jasné a soustředěné. Musela rychle zpozorovat můj výraz, který prozrazoval obavy, protože sáhla po mojí ruce a sevřela ji v dlaních.

„Neměj strach, Kendro, jenom tě škádlím. Dnes jsem duchem jenom tady.“

Začervenala jsem se, přikryla druhou dlaní její ruce a otočila jsem se k ní víc zpříma. Náhle mě zaskočilo poznání, že ví – že si uvědomuje propady paměti, ty temné záblesky plamene svíčky, která až dosud hořela tak vyrovnaně –, a v krku se mi udělal knedlík, který mě opět na okamžik umlčel.

„Ale,“ pokračovala, „já vím, že přicházím o rozum.“ Stiskla mi ruce a já jsem se snažila najít správná slova pro nesouhlas, jak říct Ne, to není pravda, jsi v pořádku, jako kdyby taková lež mohla něco vylepšit pro nás obě.

„Ne, drahoušku, je to tak. Nemá smysl předstírat, že ne. A tak jsem tě chtěla požádat o laskavost. Ty se umíš dobře vyjadřovat, a protože jsem teď tady,“ – ukázala gestem po pokoji, který byl tím jediným, co jí ještě zbylo –, „mám spousty času a hlavu plnou vzpomínek. Takže než je všechny zapomenu a opravdu z nich už vůbec nic nezbude, chtěla bych, abys mi je zapsala. Abys za mě vyprávěla můj příběh. Udělala bys to pro mě? Pamatuju si, že jsi říkávala, že se chceš stát spisovatelkou. Tak teď máš možnost procvičit svůj talent.“

„Ano, ale však víš, jak se to říká: ‚Kdo umí, ten umí, kdo neumí, ten učí.‘ Ale jistě, babičko Ello, moc ráda sepíšu tvoje vzpomínky. Jediný problém je čas. Můžu za tebou přijít vždycky až po škole, i když o prázdninách to bude určitě lepší. Jenomže mám ještě taky Finna…“

Odmlčela jsem se, opět plná pocitu viny. Samozřejmě bych se mohla pokusit udělat si víc času, ale Dan byl teď v takovém stresu. Trčel celé dny doma s naším úžasným, ale náročným synem a já věděla, jak těžké mu to všechno připadá: neustále se setkávat s připomínkami, jak je Finn „odlišný“, mučit se obavami, co nás v budoucnu asi čeká… Jak se bude vyvíjet jeho autismus, až bude starší? Kdo se o něho postará, až my tady nebudeme? A pak, jako krátkou úlevu od těchto starostí, věnoval Dan každou volnou chvíli snaze najít si práci, i když jen s malou nadějí a žádnými výsledky. V poslední době odevšud chodily jen samé špatné zprávy. Bývalí kolegové, kteří byli také propuštění, a až příliš časté odmítavé odpovědi na jeho žádosti, to vše uvrhlo manžela do trvalé deprese.

Ella přikývla, pustila moje ruce a otočila se k nočnímu stolku, který měla za zády.

„Vím, že toho máš moc, drahoušku, a nechci tě ještě víc zatěžovat. Tak jsem řekla Robbiemu, ať mi přinese tohle.“ Vytáhla ze šuplíku malý magnetofon. „Namluvila bych svoje vzpomínky a pak ti ty nahrávky dala. Mohla bys je přepsat, až na to budeš mít čas, pěkně doma v pohodlí. Taky by sis mohla odnést moje alba s výstřižky – třeba by ti mohly pomoct všechno si představit, lidi i místa.“

Na podlaze vedle postele ležela krabice od bot, převázaná provázkem, a větší kartonová krabice, v nichž byly stohy fotoalb. Zvedla jsem to nejhořejší a namátkou je otevřela. Z černého pozadí stránky na mě vážně hleděla fotka mojí matky jako malé holčičky. Pod ní bylo Elliným úhledným rukopisem napsáno bílým inkoustem – musela za tím účelem mít speciální pero – Rhona, 8 let.

Zvedla jsem oči a setkala se s Elliným pohledem. Znovu, tak jako už tolikrát, jsem uvažovala, co se přesně stalo, že mezi mojí matkou a babičkou vznikl takový odstup. Ta vzdálenost mezi nimi byla jako ledové pole, chladné a nezdolatelné, rozpolcené nepřekonatelnými puklinami, které mezi ně život vnesl.

Babi opět položila ruku na moji a znovu ji stiskla, tentokrát pevněji, a naléhavým hlasem řekla: „Prosím, Kendro. Můj čas se krátí. Prosím, napíšeš můj příběh, než bude příliš pozdě, než na všechno zapomenu a nezbude už nikdo jiný, kdo by jej mohl vyprávět?“

Ještě jednou jsem se podívala na fotku na listu alba, na holčičku v úhledné bílé halence s proužkovanou školní kravatou. Rovné světlé vlasy měla stažené z čela plastovou čelenkou, tmavé oči plné záhad. A uvědomila jsem si, že babička tím ode mě pouze něco nežádá. Něco mi také nabízí. Možná nějaké vysvětlení. Jistě i přiblížení.

Pohlédla jsem na alba a uvědomila si, jak málo toho o životě babičky vím. Když jsem byla malá, kvůli oné roztržce s matkou jsem ji příliš často nevídala. S babičkou z Edinburghu jsem se začala vídat častěji, teprve když už jsem studovala na učitelku v Moray House při tamní univerzitě a pak se seznámila s Danem a provdala se za něj. Vlastní život se všemi nástrahami mě pohltil, a tak jsem ji nikdy nevnímala víc než jako postarší příbuznou, která občas kdesi v pozadí tížila moje svědomí, když Robbie s Jenny odjeli pryč nebo neměli čas.

Takže, musím přiznat, že mě vyhlídka prohlédnout si alba a probírat se obrázky z minulosti mojí matky a strýčka Robbieho docela lákala. Nepochybně mezi nimi budou i fotky dědečka, jehož jsem si z dětství vybavovala jen mlhavě. Zemřel, když mi bylo sedm. Pamatuju si dlouhou cestu z Londýna na sever na jeho pohřeb. Studený skotský kostelík, matku, jak vzlyká, otce, který není schopen ji utěšit, a pak linecký koláč a pomerančový džus doma u babi Elly. Přes noc jsme tam nezůstali, i když místa bylo dost. „Radši přespíme u Robbieho,“ slyšela jsem mámu říkat tátovi hlasem najednou příliš vysokým a hlučným…

Obrátila jsem svoji pozornost k současnosti a zadívala se na babičku, která na mě hleděla s napůl tázavým a napůl povzbudivým výrazem.

„Tak dobře, jsme domluvené.“ Usmála jsem se na babi Ellu a ona se na mě s úlevou zářivě usmála.

„Doufala jsem, že budeš souhlasit! Tady jsou první dva nahrané pásky a řeknu Robbiemu, ať mi koupí ještě druhý takový přístroj, aby sis je mohla doma přehrávat.“ Na kupku alb v krabici položila objemnou obálku. „A Kendro, vyprávěj ten příběh po svém. Použij moje slova a obrázky, ale napiš ho správně. Využij ten svůj talent, aby si ho ostatní mohli přečíst a porozuměli mu.“

Znovu jsem pomalu přikývla. Také tentokrát jsem si byla jistá, že její slova v sobě nesou skrytou naléhavost.

A také jsem si v tom okamžiku uvědomila, že se na mě upírají a hodnotí mě dva páry očí: Elliny a z fotky v albu na mém klíně také oči mojí matky.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

2014, Edinburgh