Střevo není tabu

Giulia Endersová

STŘEVO NENÍ TABU

O trávicím traktu vesele i vážně

Giulia Enders

DARM MIT CHARME

Alles über ein unterschätztes Organ

Copyright © 2014 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Alle Rechte vorbehalten

Translation ©2015, 2020  by Jiří Pondělíček

Jacket Photo © 2014 by Jill Enders

Illustrations © 2014 by Jill Enders

ISBN  978-80-242-6543-8

Autorka spolu s nakladatelstvím pečlivě zvážila a prověřila veškerá doporučení uvedená v této knize. Ta však ani v nejmenším nenahrazují kompetentní rady lékařů. Z údajů uvedených v této knize tudíž nevyplývají žádné záruky ze strany nakladatelství ani autorky. Rovněž je vyloučeno, aby autorka, popř. nakladatelství a s ním spolupracující osoby jakkoli ručily za zdravotní a majetkové újmy.

Všem rodičům-samoživitelům, kteří svým dětem věnují stejné množství energie a lásky jako naše matka mně a mé sestře.

A také pro Hedi

Předmluva

Narodila jsem se císařským řezem a matka mě nemohla kojit. Proto jsem dokonale ukázkové dítě, pokud jde o střevní problematiku ve 21. století. Kdybych byla už tenkrát věděla více o střevě, mohla bych se vsázet, kterými nemocemi jednou budu trpět. Nejprve jsem nesnášela laktózu. Nikdy mi nepřišlo divné, proč jsem byla ve svých pěti letech opět schopná pozřít mléko. Jednou jsem byla tlustá, pak zase hubená. Dlouho se mi vedlo dobře, a pak se najednou objevil „bolák“.

Když mi bylo sedmnáct, objevila se mi na pravé noze bez jakéhokoli důvodu drobná ranka. Nehojila se, a tak jsem po měsíci navštívila lékaře, přesněji řečeno lékařku. Ta ve skutečnosti nevěděla, o co jde, a předepsala mi nějakou mast. Po třech týdnech jsem měla boláky po celé noze. Zakrátko se mi rozšířily na obě nohy, paže a záda. Občas i na obličej. Naštěstí to bylo v zimě a všichni měli dojem, že mám opary a na čele odřeninu.

Žádný lékař mi nedokázal pomoct – šlo patrně o jakousi formu neurodermitidy. Byla jsem dotazována, zda prožívám hodně stresů nebo zda mám psychické potíže. Kortizon trochu účinkoval, ale jakmile jsem lék vysadila, všechno se prostě vrátilo. Celý rok jsem v zimě v létě nosila punčochové kalhoty, aby mi mokvavé rány neprosakovaly kalhotami. V jedné chvíli jsem se vzchopila a začala se sama pídit po příslušných informacích. Náhodou jsem narazila na zprávu o velmi podobném kožním onemocnění. Postihlo jednoho muže poté, co užíval antibiotika.

Také já jsem musela brát antibiotika několik týdnů předtím, než se objevila první ranka.

Od té doby jsem neošetřovala pleť, jako bych měla kožní, nýbrž střevní chorobu. Nejedla jsem mléčné produkty, vyhýbala jsem se co nejvíc potravinám obsahujícím lepek, užívala jsem různé bakterie a živila se celkově zdravěji. Také jsem v té době podstoupila několik ztřeštěných experimentů… Kdybych už tehdy byla studovala medicínu, troufla bych si asi tak na polovinu z nich. Jednou jsem se několik týdnů přecpávala zinkem, a pak jsem měla celé měsíce silně zbystřený čich.

Pár triků mi nakonec pomohlo nemoc docela dobře zvládnout. Zažila jsem úspěch a na vlastním těle jsem pocítila, že vědění znamená moc. Začala jsem studovat medicínu.

V prvním semestru jsem seděla na jakémsi večírku vedle chlapce, kterému hrozně páchlo z úst. V životě jsem takový puch necítila, byl zcela netypický – nešlo o štiplavá vodíková aromata, která kolem sebe šíří postarší vystresovaní pánové, ani o nasládle hnilobné pachy dam, které jedí příliš mnoho sladkostí. Po chvíli jsem si od něj odsedla. Druhý den byl po smrti. Spáchal sebevraždu. Musela jsem na to ustavičně myslet. Je možné, že vážně nemocné střevo tak příšerně smrdí a že takové onemocnění ovlivňuje rovněž stav mysli?

Po týdnu jsem se odvážila promluvit si o svých domněnkách s jednou dobrou přítelkyní. Pár měsíců nato dostala tato moje kamarádka úpornou střevní chřipku. Cítila se velmi bídně. Když jsme se potkaly příště, prohlásila, že na mé tezi by mohlo něco být, neboť tak zle jí už dlouho nebylo ani psychicky. To mě podnítilo zabývat se touto tematikou intenzivněji. Objevila jsem při tom ucelený výzkumný obor, jehož předmětem je spojitost mezi střevem a mozkem. Je to bouřlivě se rozvíjející oblast. Před deseti lety mu bylo věnováno ještě velmi málo publikací, mezitím však už vyšlo několik set vědeckých statí. Jedním z nových výzkumných směrů je v současné době vliv střeva na zdraví a dobrou náladu. Renomovaný americký biochemik Rob Knight uvedl v časopise Nature, že tento směr je přinejmenším stejně slibný jako výzkum kmenových buněk. Vplula jsem do oboru, který mi připadal fascinující.

Během studia jsem zjistila, jak macešsky se medicína chová k tomuto oboru. Přitom střevo je naprosto výjimečný orgán. Tvoří dvě třetiny imunitního systému, čerpá energii z housek nebo tofu a produkuje více než dvacet vlastních hormonů. Většina lékařů se o něm během studia dozví jen velmi málo. Když jsem se v květnu 2013 zúčastnila kongresu „Microbiome and Health“ (Střevní bakterie a zdraví) v Lisabonu, bylo složení účastníků jasné. Asi polovina byla z institucí, které si, pokud jde o finance, mohou dovolit být „první mezi prvními“, tedy z Harvardu, Yale, Oxfordu nebo EMCL (Engineering Mathematics and Computing Lab) v Heidelberku.

Mnohdy mě až děsí, když vědci diskutují o důležitých poznatcích za zavřenými dveřmi – aniž je o tom informována veřejnost. Opatrnost badatelů je často lepší než ukvapené závěry, ale strach dokáže zmařit i důležité šance. Současný vědecký svět dnes už uznává, že lidé s určitými zažívacími potížemi mají často poruchy střevních nervů. Jejich střevo pak vysílá do mozkového centra zpracovávajícího nelibé pocity signály, přestože se vůbec nic špatného neděje. Dotyční lidé se necítí dobře a nevědí proč. Když je pak jejich lékař léčí jako iracionální psychické případy, je to velmi kontraproduktivní! To je pouze jeden z příkladů toho, že mnohé výzkumné poznatky by se měly šířit směrem k veřejnosti rychleji!

To je také posláním mé knihy. Chci, aby byly vědomosti pochopitelnější, a přitom se snažím rozšířit to, co vědci píší ve svých výzkumných pracích nebo probírají za zavřenými dveřmi kongresových sálů – zatímco spousta lidí hledá odpovědi. Chápu, že medicína může zklamat mnoho pacientů trpících nepříjemnými nemocemi. Neumím prodávat zázračné prostředky a ani zdravé střevo nedokáže vyléčit každou nemoc. Co ovšem mohu, je logicky vysvětlit, jak to chodí ve střevě, co nového nabízí výzkum a jak lze pomocí těchto vědomostí vylepšit náš všednodenní život.

Studium medicíny a působení v Ústavu lékařské mikrobiologie mi pomáhají třídit a vyhodnocovat výsledky. Moje osobní zkušenost mi pomáhá zprostředkovat lidem příslušné poznatky. Moje sestra mi pomáhá neodchylovat se od tématu. Pokud zjistí opak, když jí předčítám svůj text, podívá se na mě a s úsměvem řekne. „Tohle zkus ještě přepsat.“

1

STŘEVO NENÍ TABU

Svět vypadá mnohem veseleji, když nevidíme pouze to, co vidět můžeme – ale i vše ostatní, co s tím souvisí. Strom pak není lžíce. Hrubě zjednodušeno je to jen tvar, který vnímáme zrakem: rovný kmen s kulatou korunou. Oko nám k tvaru říká: „Lžíce.“ Pod zemí je ovšem přinejmenším tolik kořenů jako nad zemí větví. Mozek by měl vlastně říkat něco jako „činka“, jenže mlčí. Většinu vjemů dodává mozku zrak a jen málokdy vyobrazení v knize znázorňující celý strom. Mozek tudíž poslušně komentuje lesní krajinu, jež kolem ubíhá, slovy: „Lžíce, lžíce, lžíce, lžíce.“

Kráčíme-li životem s tímto „lžícovitým“ náhledem, připravujeme se o velkolepé věci. Pod kůží se v nás pořád něco děje: tečeme, pumpujeme, sajeme, mačkáme, pukáme, opravujeme a stavíme znovu. Celé osazenstvo vypiplaných orgánů spolupracuje tak perfektně a výkonně, že dospělý člověk spotřebuje za hodinu stejné množství energie jako stowattová žárovka. Ledviny vteřinu za vteřinou filtrují naši krev a přepečlivě – mnohem důkladněji než kávový filtr – ji čistí. A většinou to vydrží dělat celý život. Naše plíce jsou zkonstruovány tak chytře, že spotřebováváme energii vlastně pouze při vdechování. Výdech probíhá sám od sebe. Kdybychom byli průhlední, mohli bychom vidět, jak pěkně plíce vypadá, jako jakési zvětšené autíčko na klíček, jak je měkká a mazlavá. Zatímco má někdo z nás občas dojem, že ho nikdo nemá rád, odpracovává pro něj jeho vlastní srdce sedmnáctitisící čtyřiadvacetihodinovou směnu – a mělo by mít plné právo cítit se při takových myšlenkách trochu odstrčené.

Kdybychom viděli víc, než co je vidět, mohli bychom také přihlížet, jak se z buněčných shluků v břichách stávají lidé. Pochopili bychom náhle, že se vyvíjíme zhruba řečeno ze tří „hadic“. První prochází naším tělem a zauzluje se uprostřed. To je náš cévní systém, z nějž vzniká naše srdce jako centrální cévní uzel. Druhá hadice se vytváří téměř souběžně v našich zádech, vytvaruje se do jakéhosi měchýře, který doputuje na nejhořejší konec těla a tam zůstane. To je naše nervová soustava v míše, z níž se vyvine mozek, z kterého vyraší nervy a rozprostřou se všude po těle. Třetí hadice námi prochází odshora dolů. To je trávicí ústrojí.

Trávicí ústrojí zařizuje náš vnitřní svět. Tvoří jakási poupata, která se dále větví doprava a doleva. Z těchto poupat sestávají naše plíce. O kousek níž je trávicí ústrojí vybouleno – to jsou naše játra. Formuje rovněž žlučník a slinivku. Hadice je ovšem sama o sobě čím dál nápaditější. Podílí se na náročné výstavbě úst, formuje jícen, který umí „breakdance“, a tvoří žaludeční váček, abychom mohli potravu pár hodin skladovat. A konečně trávicí ústrojí vytváří své „mistrovské dílo“ – střevo.

Obě „mistrovská díla“ ostatních hadic – srdce a mozek – se těší nemalé vážnosti. Srdce je považováno za životně důležité, protože prohání tělem krev, mozek je obdivován za to, že vteřinu za vteřinou plodí úžasné myšlenkové útvary. Zato střevo, jak se většina lidí domnívá, chodí obrazně řečeno nanejvýš na záchod. Jinak se patrně ležérně povaluje v těle nebo si tu a tam upšoukne. Vlastně neznáme žádné jeho mimořádné schopnosti. Dalo by se říct, že střevo tak trochu podceňujeme – upřímně řečeno své trávicí ústrojí nejen podceňujeme, ale také se za něj často dokonce stydíme. Na střevo chodit se studem!

Tato kniha by na tom měla leccos změnit. Pokusme se o něco, čeho lze občas prostřednictvím knih dosáhnout – doopravdy konkurovat viditelnému světu. Stromy nejsou lžíce! A střevo má v sobě spoustu šarmu!

Jak vyměšujeme?

A proč se vyplatí se na to ptát

Můj spolubydlící přišel jednou do kuchyně a řekl. „Giulie, ty přece studuješ medicínu – co se vlastně děje, když vyměšujeme?“ Jistě by nebyl dobrý nápad, kdybych takto začala svoje paměti, ale touhle otázkou se toho pro mě hodně změnilo. Vrátila jsem se k sobě do pokoje a začala si listovat ve třech různých knihách. Když jsem našla odpověď na výše uvedenou otázku, byla jsem z toho naprosto paf. Něco tak všednodenního bylo mnohem promyšlenější a působivější, než by mě kdy napadlo.

Naše činnost na záchodě je mistrovský výkon – dva nervové systémy svědomitě spolupracují, abychom se co možná nejdiskrétněji a nejhygieničtěji zbavili svého odpadu. Stěží jiný živočišný druh vykonává svou potřebu tak příkladně a pořádně jako my. Naše tělo si k tomu vyvinulo všelijaká zařízení a používá nejrůznější triky. Vezměme si už jen, jak propracované jsou naše uzavírací mechanismy. Skoro každý zná jen vnější anální svěrač, který můžeme cíleně stahovat a roztahovat. Jen o několik centimetrů dál je velmi podobný svěrací sval – ten však neumíme řídit vědomě.

Každý z těchto dvou svěracích svalů zastupuje zájmy jiného nervového systému. Vnější anální svěrač je věrným spolupracovníkem našeho vědomí. Když náš mozek považuje za nevhodné jít na toaletu, poslechne vnější svěrač vědomí a drží, jak nejlépe umí. Vnitřní svěrač reprezentuje náš nevědomý vnitřní svět. Nezajímá ho, zda se tetičce Bertě líbí pšouky nebo ne. Zajímá ho pouze a jedině, zda se vede dobře našim útrobám. Tlačí nás pšouk? Vnitřní řitní svěrač chce vypudit z našeho těla vše nepříjemné. Kdyby bylo po jeho, mohla by také tetička Berta bzdít častěji. Hlavně aby bylo v našich útrobách všechno v pohodě a nic nás netrápilo.

Oba tyto svěrací svaly musejí spolupracovat. Když zbytky strávené potravy dospějí k vnitřnímu řitnímu svěrači, ten se reflexivně roztáhne. Nepropustí ovšem ke svému vnějšímu kolegovi všechno, nýbrž pouze zkušební vzorek. V prostoru mezi vnitřním a vnějším svěračem se nachází mnoho receptorových buněk. Ty zanalyzují, zda je dodaný produkt plynný nebo tuhý, a vyšlou příslušnou informaci nahoru do mozku. V té chvíli mozek zjistí, zda člověk musí na záchod – nebo si možná potřebuje jen pšouknout. Pak udělá to, co umí jeho „vědomé vědomí“ tak dobře: Zprostředkuje nám okolí. Načerpá zrakové a sluchové informace a sáhne do pokladnice svých zkušeností. Během vteřin tak vznikne první vyhodnocení, které mozek následně odešle vnějšímu řitnímu svěrači. „Zjistil jsem, že jsme zrovna u tetičky Berty v obýváku – upšouknout se můžeš, pokud to uděláš hodně tiše, to hmotné je ovšem třeba zadržet.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

1 STŘEVO NENÍ TABU

Jak vyměšujeme? A proč se vyplatí se na to ptát